Лев Толстой
Казаци
Кавказка повест

Превод от руски: Георги Константинов, 1956

chitanka.info

Казаци[0]

I

Всичко утихна в Москва. От време на време някъде се чува скриптене на колела по замръзналата улица. Прозорците вече не светят, фенерите също са угаснали. От черквите излитат звуци на камбани, които трептят над спящия град и напомнят за настъпващото утро. Улиците са пусти. Рядко някъде нощен файтонджия ще размеси пясък със сняг с тесните плазове на шейната си и минал на друг ъгъл, ще заспи, очаквайки пътници. Ще мине някоя бабичка, запътена към черквата, където вече, отразени в златните обковки на иконите, горят тук-таме с червен пламък несиметрично поставените восъчни свещи. Работният народ вече става след дългата зимна нощ и отива на работа.

А за господарите е още вечер.

Един от прозорците на Шевалие[1] свети незаконно изпод затворените капаци. Пред входа стоят една карета, шейни и файтони, които почти допират едни други задните си части. Тук има и една пощенска тройка. Вратарят, загърнат добре и сгушен, сякаш се крие зад къщата.

„И какво преливат от пусто в празно? — мисли лакеят с отслабнало изтощено лице, седнал в антрето. — И все когато аз съм дежурен!“ От съседната светла стаичка се чуват гласовете на трима млади хора, които вечерят. Те седят в стаята около една маса, по която се виждат остатъци от вечеря и вино. Единият, дребен, чистичък, слаб и грозен, седи и гледа с добродушен, уморен поглед заминаващия. Другият, висок, се е излегнал до отрупаната с празни бутилки маса и си играе с ключето на часовника си. Третият, облечен в новичка полушуба, ходи из стаята, спира се от време на време, чупи бадеми с доста дебелите си и силни, но с чисти нокти пръсти и все се усмихва за нещо; очите и лицето му пламтят. Той говори с жар и с жестикулации, но личи, че не намира думи и че всички думи, които му идат на ума, като че са недостатъчни, за да изразят онова, което напира в сърцето му. Той непрекъснато се усмихва.

— Сега може да се каже всичко! — казва заминаващият. — Не че се оправдавам, но би ми се искало поне да ме разбереш, както аз самият разбирам себе си, а не както гледат на тази работа вулгарните хора. Ти казваш, че аз съм виновен пред нея — обръща се той към оногова, който го гледа с добродушен поглед.

— Да, виновен си — отговаря дребничкият грозен човек и сякаш в неговия поглед се отразява още по-голяма доброта и умора.

— Зная защо говориш тъй — продължава заминаващият. — Да бъдеш обичан според тебе е също такова щастие, каквото е самият ти да обичаш, и това ти е достатъчно за цял живот, щом веднъж си го постигнал.

— Да, твърде достатъчно, драги мой! Повече отколкото трябва — потвърждава дребният и грозният, като отваря и затваря очи.

— Но защо да не обичаш и сам! — казва заминаващият, замисля се и сякаш със съжаление гледа приятеля си. — Защо да не обичаш? Не ти се обича… Не, да бъдеш обичан — това е нещастие, нещастие, когато чувствуваш, че си виновен, защото не отвръщаш със същото и не можеш да отвърнеш. Ах, боже мой! — Той махна с ръка. — Ако всичко това се вършеше разумно, а то, обратно, става някак не както ние искаме, а по своему. Като че съм откраднал това чувство. И ти мислиш така; не отричай, ти трябва да мислиш така. А ще повярваш ли, от всички глупости и гадости, каквито успях да извърша доста в живота, тази е единствената, за която не се разкайвам и не мога да се разкая. Нито в началото, нито после съм лъгал нито пред себе си, нито пред нея. Струваше ми се, че най-после ето, влюбих се, а сетне видях, че това е било неволна лъжа, че така не може да се обича, и не можах да отида по-далеч, а тя отиде. Нима съм виновен, че не можах? Какво трябваше да правя?

— Е, сега вече е свършено! — каза приятелят му, като запуши цигара, за да прогони съня си. — Едно нещо ще добавя: ти още не си обичал и не знаеш какво значи да обичаш.

Облеченият с полушубата искаше пак да каже нещо и се хвана за главата. Но не намираше думи да изрази онова, което искаше да каже.

— Не съм обичал! Да, наистина не съм обичал. Но имам желание да обичам, по-силно желание от което не може да съществува! Обаче дали има такава любов? Все остава нещо недовършено. Но защо ли говорим! Обърках, обърках се аз в живота. Но сега всичко е свършено, ти си прав. И чувствувам, че започва нов живот.

— В който ти отново ще се объркаш — каза онзи, който лежеше на дивана и играеше с ключето на часовника си; но заминаващият не го чу.

— И тъжно ми е, и се радвам, че заминавам — продължи той. — Защо ми е тъжно, не зная.

И заминаващият започна да говори само за себе си, без да забелязва, че за другите това не беше така интересно, както за него. Човек никога не е такъв егоист, както в минута на душевен възторг. Струва му се, че няма на света в тази минута нищо по-прекрасно и по-интересно от самия него.

— Дмитрий Андреевич, файтонджията не иска да чака! — каза влезлият млад слуга, облечен в шуба и увит с шал. — Конете са тук от дванадесет часа, а сега е четири.

Дмитрий Андреевич погледна своя Ванюша. В неговия увит шал, в плъстените му ботуши, в сънливото му лице той долови гласа на другия живот, който го зовеше — живот на труд, лишения, дейност.

— И така, прощавай! — каза той, като проверяваше дали не е оставил някое копче незакопчано.

Въпреки че го посъветваха да даде и бакшиш на файтонджията, той си сложи шапката и застана сред стаята. Те се разцелуваха веднъж, два пъти, спряха и после се целунаха трети път. Онзи в полушубата се приближи към масата, изпи оставената там чаша, хвана за ръка дребничкия и грозния и се изчерви.

— Не, все пак ще кажа… Трябва и мога да бъда откровен с тебе, защото те обичам… Ти нали я обичаш? Аз винаги съм мислил това… Да?

— Да — отговори приятелят му, като се усмихна още по-смирено.

— И може би…

— Извинете, заповядано ми е да загася свещите — каза сънливият лакей, който чу последния им разговор и съобразяваше защо господата винаги говорят едно и също. — Със сметката кого ще наредите да задължа? Вас ли? — прибави той, като се обърна към високия, знаейки предварително към кого трябва да се обърне.

— Да — каза високият. — Колко?

— Двадесет и шест рубли.

Високият се замисли за миг, но не каза нищо и сложи сметката в джоба си.

А двамата продължаваха своя разговор.

— Сбогом, ти си отличен момък! — каза дребничкият и грозен господин с кротките очи.

Сълзи се показаха на очите и на двамата. Те излязоха пред входа.

— Ах, да! — каза заминаващият, като се изчерви и се обърна към високия. — Сметката на Шевалие ти ще уредиш и после ми пиши.

— Добре, добре — каза високият, като слагаше ръкавиците си. — Как ти завиждам! — прибави той съвсем неочаквано, когато излязоха пред входа.

Заминаващият седна в шейната, загърна се в шубата и каза:

— Защо не! Да вървим заедно — и дори се отдръпна в шейната, за да направи място на оногова, който каза, че му завижда; гласът му трепереше.

Изпращачът каза: „Сбогом, Митя, да ти даде бог…“ Той не желаеше нищо друго, освен приятелят му да замине по-скоро и затова не можа да доизкаже пожеланието си.

Те помълчаха. Някой каза още веднъж: „Сбогом.“

Някой каза: „Карай!“ И файтонджията потегли.

— Елизар, хайде! — извика един от изпращачите.

Файтонджиите и коларят се размърдаха, подвикваха на конете, опъваха поводите. Замръзналата карета заскърца по снега.

— Славен момък е този Оленин — каза един от изпращачите. — Но какво е това желание да тръгне за Кавказ, при това като юнкер? За нищо на света не бих направил такова нещо. Ти утре ще обядваш ли в клуба?

— Да.

И изпращачите се разделиха.

На заминаващия му се струваше топло, горещо в шубата. Той седна на дъното на шейната, разгърна се и пощенската буйногривеста тройка се помъкна из тъмната улица, влезе в друга край някакви къщи, които той не беше виждал. На Оленин му се струваше, че само ония, които заминават, пътуват по тези улици. Наоколо беше тъмно, безмълвно, тъжно, а душата беше пълна със спомени, любов, съжаления и приятни, задавящи сълзи…

[0] Повестта е писана от Толстой през 1852–1862 година; от замислените от писателя две части той написал само първата.

По време на пребиваването на писателя в Кавказ него силно го заинтересували природата и битът на обитателите на тоя край. На 21 октомври 1852 година той набелязал план за „Очерци от Кавказ“, между които и „разкази на Япишка за лова, за стария казашки живот, за неговите похождения в планините“. (Пълно събрание на съчиненията, том 46, стр. 146.) Познанството със стария ловец Епишка дало на писателя материал за създаването на образа на Ерошка; другите герои от „Казаци“ също се явяват като резултат на дълбоко изучване от художника характерите и бита на гребенските казаци и на планинците.

Отначало Толстой се опитвал да пише за Кавказ в стихотворна форма. Но по-късно минал към прозата, като сложил в основата на повествованието разказите на казака Епишка. През януари 1854 година Толстой напуснал Кавказ: прехвърлил се в Дунавската армия като артилерийски офицер, а после взел участие в отбраната на Севастопол. Това отклонило писателя от работата му над „казашката повест“.

Отново се заел Толстой с „Казаци“ едва през 1856 година. Обаче скоро прекъснал писането на повестта. Напрегнатата работа над други произведения („Виелица“, „Два хусара“ и други) и отиването в Москва и Петербург го лишили от възможността да се съсредоточи изцяло над създаването на „Казаци“. Толстой се заел с „Казаци“ през пролетта на следващата 1857 година по време на пребиваването му в чужбина. Работата му над повестта продължила и след връщането му в Ясна Поляна през есента на 1857 година и през следващата 1858 година.

В началото на 1862 година Толстой се заел да завърши повестта по силата на едно случайно обстоятелство (загубил при игра на карти), което го поставило в затруднено материално положение. „Аз… взех от Катков 1,000 рубли и му обещах през тази година да му дам своя роман — кавказкият — писал Толстой на В. П. Боткин на 7 февруари 1862 година. — Което, след като го обмислих добре, много ме радва, защото иначе този роман, написан доста повече от половината, би останал да лежи вечно…“ (Пълно събрание на съчиненията, т. 60, стр. 417.)

Работата над подготовката на повестта за печат продължила през цялата 1862 година. На 19 декември 1862 година Толстой записал: „Завърших «Казаци», първата част.“ На 23 януари 1863 година писателят говори в дневника си за последните поправки на повестта.

„Казаци“ били напечатани в януарската книжка на „Русский вестник“ 1863 година. ↑

[1] Шевалие — съдържател на хотел и ресторант в Москва в XIX век. ↑

II

„Обичам ги! Много ги обичам! Славни хора! Колко е хубаво!“ — повтаряше той и му се искаше да плаче. Но защо му се искаше да плаче? Кои бяха славни хора? Кого обичаше тъй много? Това той не знаеше съвсем добре. Понякога той се вглеждаше в някоя къща и се чудеше защо е построена тъй странно; понякога се чудеше защо файтонджията и Ванюша, които му са тъй чужди, се намират тъй близко до него и заедно с него се тръскат и олюляват от устрема на конете, които опъват замръзналите ремъци, и отново казваше: „Славни хора, обичам ги!“ и веднъж дори извика: „Ей, че хубаво! Отлично!“ И сам се учуди защо каза това и се запита: „Дали не съм пиян?“ Наистина самият той бе изпил две-три бутилки вино, но не само виното упражняваше такова действие върху Оленин. Той си спомняше всички, както му се струваше, сърдечни думи на приятелство, казани му преди заминаването срамежливо, като че неочаквано. Спомняше си ръкуванията, погледите, мълчанието, звука на гласа, който каза: „Сбогом, Митя!“, когато той вече бе седнал в шейната. Спомняше си своята собствена решителна откровеност. И всичко това имаше за него трогателно значение. Преди да тръгне, не само приятелите, роднините, не само равнодушните, но и несимпатичните, недоброжелателни хора, всички като че неочаквано се бяха сговорили да го обикнат по-силно, да му простят като пред изповед или смърт. „Може би няма да се върна от Кавказ“ — мислеше той. И му се струваше, че обича приятелите си, обича и още някого. И му беше жал за самия него. Но не обичта към приятелите разнежи и възбуди душата му тъй, че той не сдържаше безсмислените думи, които сами се отронваха, и не любовта към някоя жена (той никога досега не беше обичал) го доведе до това състояние. Любовта към самия себе си, горещата, пълна с надежди младежка любов към всичко добро в душата му (а сега му се струваше, че в душата му има само добро), го караше да плаче и да бъбри несвързани думи.

Оленин беше младеж, незавършил никакво училище, неслужил никъде (само беше зачислен в някакво учреждение), прахосал половината от своето богатство и до двадесет и четири годишна възраст не избрал още никаква кариера и никога нищо не работил. Той беше от ония, за които в московското общество казват „млад човек“.

На осемнадесет години Оленин беше тъй свободен, както биваха свободни само богатите руски младежи от четиридесетте години, останали от младини без родители. За него нямаше никакви — нито физически, нито морални окови; можеше всичко да прави, от нищо нямаше нужда и нищо не го обвързваше. Той нямаше нито семейство, нито отечество, нито вяра, нито нужда. В нищо не вярваше и нищо не признаваше. Но като не признаваше нищо, той не само не беше мрачен, скучаещ и замислен младеж, а, напротив, постоянно се увличаше. Той бе решил, че любов няма, а всякога присъствието на млада и красива жена го караше да примира. Той отдавна знаеше, че почестите и титлите са глупост, но чувствуваше неволно удоволствие, когато на някой бал към него се приближеше княз Сергей и му говореше ласкави думи. Но той се отдаваше на всичките си увлечения само дотолкова, доколкото не го обвързваха. Щом само, отдал се на някое влечение, започваше да усеща, че му предстои труд и борба, дребнава борба с живота, той инстинктивно бързаше да се изскубне от чувството или работата и да възстанови свободата си. Така започваше той светския живот, службата, стопанската дейност, музиката, на която по едно време мислеше да посвети живота си, и дори любовта към жените, в която не вярваше. Той размисляше къде да вложи цялата тази сила на младостта, която човек има само веднъж в живота — в изкуството ли, в науката ли, в любовта към жената ли или в практическа дейност, — не силата на ума, сърцето, образованието, а онзи неповтарящ се порив, онази власт, дадена на човека само за един път, да направи от себе си всичко, което иска, и както му се струва, да направи и от целия свят всичко, каквото пожелае. Наистина има хора, лишени от този порив, които, влизайки отведнъж в живота, се впрягат в първия попаднал пред тях хомот и работят честно в него до края на живота си. Но Оленин твърде силно съзнаваше в себе си присъствието на този всемогъщ бог на младостта, тази способност да се превърне в едно желание, в една мисъл, способността да поиска и да направи, способността да се хвърли с главата надолу в бездънна пропаст, без да знае защо и без да знае за какво. Той носеше в себе си това съзнание, беше горд с него и без сам да знае това, беше щастлив с него. Досега той бе обичал само себе си и не можеше да не се обича, защото очакваше от себе си само хубаво и още не беше успял да се разочарова от себе си. Като напускаше Москва, той се намираше в онова щастливо, младежко настроение на духа, когато, съзнал предишните си грешки, младежът изведнъж си каже, че всичко туй не е било както трябва — че всичко предишно е било случайно и незначително, че той по-рано не е искал да живее хубавичко, но че сега, с напускането на Москва, започва нов живот, в който вече няма да има ония грешки, няма да има разкаяние, а сигурно ще има само щастие.

Както се случва винаги на дълъг път, при първите две-три станции въображението остава все на онова място, откъдето си тръгнал, и после изведнъж, при първото утро, което посрещаш на път, се пренася към целта на пътуването и там вече строи кулите на бъдещето. Така стана и с Оленин.

Като излезе от града и огледа снежните полета, той се зарадва, че е сам сред тези полета, загърна се в шубата, отпусна се на дъното на шейната, успокои се и задряма. Раздялата с приятелите го трогна и той почна да си спомня цялата последна зима, която бе прекарал в Москва, и образите от това минало, смесени с неясни мисли и укори, започнаха неканени да изпъкват във въображението му.

Той си спомни за приятеля, който го изпрати, и за отношението му към девойката, за която говориха. Девойката беше богата. „Как е можал да я обича, въпреки че тя обичаше мене? — мислеше той и лоши подозрения му дойдоха на ума. — Като размисли човек, много нечестни работи стават сред хората. А наистина защо аз досега още не съм обичал? — изпъкна пред него въпрос. — Всички ми казват, че не съм обичал. Нима аз съм нравствен изрод?“ И той започна да си спомня своите увлечения. Спомни си първите години на своя светски живот и сестрата на един от приятелите си, с която бе прекарвал вечерите край масата, при запалена лампа, осветила нейните тънки пръсти, както работеха, и долната част на красивото й слабо лице, и спомни си той тези разговори, които се проточваха като играта „жив-жив курилка“[1], и общата неловкост, и стеснението, и постоянното чувство на възмущение срещу тази натегнатост.

Някакъв глас все му казваше: не е това, не е това и наистина излезе не това. После си спомни бала и мазурката, която игра с красивата Д. „Как бях влюбен тази нощ, как бях щастлив! И колко тежко и досадно ми беше, когато се събудих на другия ден заранта и почувствувах, че съм свободен! Защо не идва тя, любовта? Не свързва ръцете и краката ми — мислеше той. — Няма, няма любов! Съседката-госпожица, която казваше еднакво и на мене, и на Дубровин, и на дворянския предводител, че обича звездите, също беше не това.“ И ето, той си спомня за своята стопанска дейност на село и пак, и в тези спомени нямаше на какво да се спре с радост. „Дълго ли ще говорят те за моето заминаване?“ — мина през ума му. Но кои са тези „те“, той не знае и след туй му дохожда на ум нещо, което го кара да се мръщи и да произнася неясно — това е споменът за мосю Капел и за шестстотин седемдесет и осем рубли, които остана да дължи на шивача, и той си спомня думите, с които молеше шивача да го почака още една година, и израза на недоумение и покорност на съдбата, който се появи върху лицето на шивача. „Ах, боже мой, боже мой!“ — повтаря той, като присвива очи и се мъчи да пропъди досадната мисъл. „Обаче въпреки това тя ме обичаше — мисли той за девойката, за която ставаше дума при заминаването му. Да, ако бях се оженил за нея, нямаше да имам дългове, а сега останах да дължа на Василев.“ И той си представя последната вечер, когато игра на комар с господин Василев в клуба, където отиде направо, след като се раздели с нея, спомни си своите унизителни молби да играят още и неговите студени откази. „Една година пестене и всичко ще бъде платено, и тогава нека вървят по дяволите…“ Но въпреки тая увереност той отново започна да пресмята дълговете, които му бяха останали, техните срокове и времето, през което предполагаше, че ще ги издължи. „Но освен на Шевалие аз останах длъжен и на Морел“ — спомняше си той; и си представи цялата онази нощ, когато му задлъжня толкова много. Това беше гуляй с цигани, който устроиха дошлите от Петербург: Сашка Б---, флигеладютант, и княз Д---, и този важен старец… „И защо са толкова доволни от себе си тези господа — помисли си той, — и на какво основание образуват особен кръжок, участието в който според тях за другите е голяма чест? Нима затуй, че те са флигеладютанти? Та това е ужасно! Колко глупави и подли смятат те другите! Аз, напротив, им показах, че никак не желая да се сближа с тях. Обаче мисля, че Андрей, управляващият, би бил много озадачен от туй, че аз съм на ти с такъв господин като Сашка Б---, полковник и флигеладютант… Пък и никой не изпи повече от мене тази вечер; аз научих циганите на една нова песен и всички слушаха. Макар и да вършех много глупости, все пак съм много, много добър млад човек“ — мисли си той.

Утрото завари Оленин на третата станция. Той пи чай, премести с Ванюша вързопите и куфарите и седна между тях грижливо, удобно, внимателно, знаейки коя от вещите му къде се намира — къде са парите и колко са, къде са паспортът му и пътният билет — и всичко това му се струваше тъй практично наредено, че му стана весело и далечният път му се представи като продължителна разходка.

През цялата сутрин и по обяд той беше съвсем погълнат от аритметически пресмятания: колко версти е минал, колко остава до първата станция, колко до първия град, до обяд, до времето за чай, до Ставропол и каква част от целия път съставя пътят, който вече е изминал. Едновременно той пресмяташе: колко пари има, колко ще му останат, колко му трябват, за да плати всичките си дългове, и каква част от целия си доход ще харчи на месец. Привечер, след като пи чай, той предполагаше, че до Ставропол остават 7/11 от целия път, че дълговете си ще може да изплати, като пести седем месеца от заплатата си и с 1/8 от цялото си състояние — и успокоен, той се загърна, отпусна се в шейната и отново задряма. Въображението му сега беше насочено към бъдещето, в Кавказ. Всичките му мечти за бъдещето се сливаха в образите на Амалатбегове, черкезки, планини, урви, страшни потоци и опасности. Всичко това той си представяше смътно, неясно; но славата със своите примамки и смъртта със заплахите си правеха това бъдеще интересно. Ту с необикновена храброст и чудна за всички сила той избива и покорява неизчислимо множество планинци; ту самият той е планинец и заедно с тях отстоява срещу русите своята независимост. Щом започне да си представя подробностите, веднага в тия подробности се явяват като участници старите московски познати. Сашка Б--- заедно с руси или планинци се бие тук срещу него. Дори, неизвестно как, шивачът мосю Капел взема участие в тържеството на победителя. Ако при това си спомни старите унижения, слабости, грешки, споменът за тях е само приятен. Ясно е, че там, сред планините, потоците, черкезките и опасностите, тези грешки не могат да се повторят. Щом веднъж ги е признал пред себе си — свършено е. Има още една, най-скъпа мечта, която се преплита с всяка мисъл на младия човек за бъдещето. Това е мечтата за жена. И там, сред планините, тя изпъква във въображението като черкезка-робиня със стройно тяло, дълга плитка и покорни дълбоки очи. Той си представя самотна колиба в планините и на прага — тя, която го очаква, докато той — уморен, покрит с прах, кръв, слава — се връща при нея и пред очите му са само нейните целувки, раменете й, нейната покорност, а в ушите му звъни нейният сладък глас. Тя е прелестна, но е необразована, дива, груба. През дългите зимни вечери той започва да я възпитава. Тя е умна, възприемчива, даровита и бързо усвоява всички необходими знания. А защо? Тя много лесно може да учи езици, да чете произведенията на френската литература, да ги разбира. Notre Dame de Paris например трябва да й хареса. Тя може да говори и френски. В гостната тя може да има повече вродено достойнство, отколкото една дама от най-висшето общество. Тя може да пее — естествено, силно и страстно. „Ах, каква глупост!“ — казва си той. А ето че стигнаха някаква станция и трябва да се прехвърлят от една шейна в друга, трябва и да даде на файтонджията бакшиш. Но той отново дири чрез въображението си оная глупост, която бе изоставил, и си представя пак черзкезки, слава, връщане в Русия, флигеладютантство, прелестна жена. „Но нали няма любов — казва си той. — Почестите са глупост. Ами шестстотин седемдесет и осем рубли?… Ами завладяната страна, която ще ми даде богатства много повече, отколкото ще ми трябват за цял живот? Впрочем няма да бъде добре да се ползувам сам от това богатство. Ще трябва да го раздам. Но на кого? Шестстотин седемдесет и осем рубли на Капел, а пък за другите ще видим…“ Вече съвсем смътни видения забулват мисълта му и само гласът на Ванюша и чувството за прекъснатото движение нарушават здравия, младежки сън и без да съзнава, се прехвърля в друга шейна на нова станция и продължава пътя си.

На другата заран пак същото — същите станции, същия чай, същите движещи се задници на конете, същите къси разговори с Ванюша, същите неясни мечти и дрямката вечерно време и умореният, здрав, младежки сън през нощта.

[1] Игра, при която една запалена главня се подава от ръка на ръка при виковете „жив-жив курилка“. — Б. пр. ↑

III

Колкото повече се отдалечаваше Оленин от центъра на Русия, толкова по-далечни му изглеждаха всички спомени и колкото се приближаваше към Кавказ, толкова по-радостно му ставаше на душата. „Да замина завинаги и никога да не се връщам назад, да не се показвам в обществото — минаваше понякога през ума му. — А тия хора, които виждам тук — не са хора; никой от тях не ме познава и никой никога не може да се озове в Москва в онова общество, в което бях аз, и да научи за моето минало. И никой от онова общество няма да научи какво съм правил, живеейки между тези хора.“ И едно съвсем ново за него чувство на освобождение от всичко минало го обземаше между тези груби същества, които срещаше из пътя и които не признаваше за хора наравно със своите московски познати. Колкото по-груби бяха хората, колкото по-малко бяха признаците на цивилизация, толкова по-свободен се чувствуваше. Ставропол, през който трябваше да мине, го огорчи. Фирмите, дори френските фирми, дамите в карети, файтонджиите по площада, булевардът и господинът в шинел и фуражка, който минаваше по булеварда и оглеждаше минаващите — му подействуваха твърде неприятно. „Може би тези хора познават някого от моите познати.“ И той пак си спомни клуба, шивача, картите, обществото… Затова пък от Ставропол нататък всичко тръгна задоволително: диво и освен това красиво и войнствено. И на Оленин му ставаше все по-весело и по-весело. Всички казаци, файтонджии, надзиратели му изглеждаха обикновени същества, с които той можеше естествено да се шегува, да разговаря, без да се съобразява кой към каква категория принадлежи. Всички принадлежаха към човешкия род, който цял беше несъзнателно мил на Оленин, и всички се отнасяха дружелюбно към него.

Още в земята на донската войска смениха шейната с талига, а от Ставропол нататък вече стана тъй топло, че Оленин пътуваше без шуба. Вече беше пролет — неочаквана, весела пролет за Оленин. Нощно време вече не пускаха да се излиза из станиците, а говореха, че и вечер е опасно. Ванюша започна да се страхува и заредената пушка беше до него в талигата. Оленин стана още по-весел. При една станция надзирателят разказа за едно неотдавнашно страшно убийство по пътя. Започнаха да срещат въоръжени хора. „Ето къде започва!…“ — казваше си Оленин и все очакваше да зърне снежните планини, за които толкова много му бяха говорили. Веднъж привечер ногаецът-талигар посочи с камшика облаците, зад които се показваха планини. Оленин започна жадно да се взира, но времето беше мрачно и облаците затуляха наполовина планините. Оленин виждаше нещо сиво, бяло, къдраво и колкото да се мъчеше, не можа да намери нищо хубаво в изгледа на планините, за които толкова беше чел и чувал. Той помисли, че планините и облаците имат съвсем еднакъв вид и че особената красота на снежните планини, за които му бяха разказвали, е също такава измислица като музиката на Бах и любовта към жената, в която той не вярваше — и той престана да очаква появата на планините. Но на другия ден, рано сутринта, той се събуди в талигата от свежия въздух и погледна равнодушно надясно. Утрото беше съвсем ясно. Изведнъж той видя — на двадесетина крачки от себе си, както му се стори в първия момент — чисто белите грамади с техните нежни очертания и чудната, ясна въздушна линия на върховете и далечното небе. И когато разбра цялата далечина между него и планините и небето, цялата огромност на планините, и когато почувствува цялата безкрайност на тая красота, уплаши се, че това е призрак, сън. Той тръсна глава, за да се събуди. Планините бяха все същите.

— Какво е това? Какво представлява това? — запита той коларя.

— Ами планини — отговори равнодушно ногаецът.

— И аз отдавна ги гледам — каза Ванюша, — ех, че красота! Нашите няма да повярват.

При бързото движение на тройката по равния път планините сякаш бягаха по хоризонта, блеснали срещу изгряващото слънце със своите възрозови върхове. Отначало планините само учудиха Оленин, после го зарадваха; но после, като се вглеждаше все повече и повече в тази движеща се верига от снежни планини, която израстваше не от други черни планини, а направо от степта, той малко по малко започна да вниква в тази красота и почувствува планината. От тази минута всичко, което виждаше, всичко, което мислеше, всичко, което чувствуваше, приемаше за него новия, строго величав характер на планините. Всички московски спомени, срамът и разкаянието, всички нелепи мечти за Кавказ изчезнаха и повече не се връщаха. „Сега започна“ — като че му каза някакъв тържествен глас. И пътят, и ивицата на Терек, която се виждаше в далечината, и станиците, и хората — всичко му се струваше сега вече не шега. Ще погледне небето и ще си спомни планините. Ще погледне себе си, Ванюша — и пак ще си спомни планините. Ето минават двама казаци на коне и пушките, поставени в калъфи, се поклащат равномерно на гърбовете им, и конете смесват червеникавите и сивите си крака, а планините… Отвъд Терек се вижда дим от някакъв аул, а планините… Слънцето изгрява и блести в Терек, който се вижда зад тръстиките, а планините… Откъм станицата иде кола, жени вървят, красиви жени, млади, а планините… Абреци препускат в степта и аз пътувам, не се боя от тях, имам пушка и сила, и младост, а планините…

IV

Цялата част на Терската линия, по която са разположени гребенските станици, дълга около осемдесет версти, има еднакъв характер и по облик на местността, и по население. Терек, който разделя казаците от планинците, тече мътно и бързо, но вече широко и спокойно, като постоянно засипва със сивкав пясък ниския, обрасъл с тръстики десен бряг и подрива стръмния, макар и невисок ляв бряг с корените на столетните му дъбове, гниещи чинари и млади издънки. По десния бряг са разположени утихналите, но още неспокойни аули; по целия ляв бряг, на половин верста от реката, на разстояние седем-осем версти едно от друго, са разположени станиците. Някога по-голямата част от тия станици са били по самия бряг; но Терек, отклонявайки се всяка година на север от планините, ги е подровил и сега се виждат само гъсто обраслите развалини, градини, круши, фурми и тополи, обвити от къпини и подивели лози. Никой вече не живее там, виждат се само по пясъка следи от елени, вълци, зайци и фазани, обикнали тия места. От станица до станица върви път, проправен в гората на пушечен изстрел. По пътя са разположени постове — кордони от казаци; между кордоните в кули стоят часовои. Само една тясна, около триста метрова ивица гориста плодородна земя е владение на казаците. На север от тях започват пясъчните хълмове на Ногайската или Моздокската степ, която се простира далече на север и се слива, бог знае къде, с Трухменските, Астраханските и Киргизкайсацките степи. На юг отвъд Терек са Голямата Чечня, Кочкаликовският хребет, Черните планини, още някакъв си хребет и най-после снежните планини, които едва се виждат, но на които никой никога не е бил. В тази именно плодородна, гориста и богата с растителност ивица живее от незапомнени времена войнственото, красиво и богато староверско руско население, наричано гребенски казаци.

Много, много отдавна техните прадеди, староверци, избягали от Русия и се заселили отвъд Терек, между чеченците на Гребена, първия хребет на гористите планини Голяма Чечня. Живеейки между чеченците, казаците се сродили с тях и усвоили обичаите, начина на живот и нравите на планинците: но запазили и там в цялата им предишна чистота руския език и старата вяра. Едно предание, и досега свежо сред казаците, разказва, че цар Иван Грозни дохождал при Терек, призовал старците от Гребена при себе си, подарил им земята отсам реката, посъветвал ги да живеят задружно и им обещал, че няма да ги принуждава нито да стават негови поданици, нито да сменят вярата си. И досега казашките родове се смятат родствени с чеченските и любовта към свободата, безделието, грабежа и войната съставят главните черти на техния характер. Влиянието на Русия проличава само откъм лошата страна: гнетът при изборите, свалянето на черковните камбани и войската, която стои или минава там. Казакът по инстинкт по-малко ненавижда джигита-планинец, който е убил брат му, отколкото войника, който живее у него, за да брани станицата му, но който е опушил с тютюн неговия дом. Той уважава врага-планинец, но презира чуждия нему потисник-войник. В същност руският мужик е за казака някакво чуждо, диво и презряно същество, образец на което е виждал в минаващите из тия места търгаши и в преселниците малоруси, които казаците наричат презрително шапкари. Гиздавото си облекло казакът е изработил по подражание на черкеза. Най-хубавото оръжие се доставя от планинеца, най-хубавите коне се купуват и крадат пак от тях. Младият юначен казак се перчи със знанието си на татарския език и напие ли се, дори и с брат си говори на татарски. Въпреки това този християнски народец, забутан в това кътче на земята, заобиколен от полудиви мохамедански племена и от войници, смята, че стои на висока степен на развитие и признава за човек само казака; на всичко останало гледа с презрение. По-голямата част от времето си казакът прекарва в кордоните, на поход, на лов или риболов. Той почти никога не работи в къщи. Пребиваването му в станицата е изключение от правилото и тогава той гуляе. Всички казаци си имат свое вино и пиянството е не толкова обща склонност, колкото обред, неизпълнението на който би се сметнало за отстъпничество. На жената казакът гледа като на оръдие за своето благосъстояние; само на девойката позволява да се разхожда, а жената принуждава от младини до дълбока старост да работи за него и гледа на нея с ориенталските изисквания за покорност и труд. Вследствие на такова разбиране жената, развивайки се усилено и физически, и нравствено, макар и да се покорява външно, получава, както изобщо на Изток, несравнено повече, отколкото на Запад, влияние и тежест в домашния бит. Отстраняването й от обществения живот и свикването с тежката мъжка работа й дават толкова по-голяма тежест и сила в домашния бит. Казакът, който в присъствието на външни хора смята за неприлично да ласкае или да говори празни приказки с жена си, неволно чувствува превъзходството й, когато остане насаме с нея. Цялата къща, цялото имущество, цялото стопанство е създадено от нея и се крепи само с нейния труд и с нейните грижи. Макар да е убеден твърдо, че трудът е срамен за казака и подобава само на работника-ногаец и на жената, той смътно чувствува, че всичко, от което се ползува и което нарича свое, е плод на този труд и че жената, майка или съпруга, която той смята своя робиня, може да го лиши от всичко, от което той се ползува. Освен това постоянният тежък мъжки труд и грижите, оставени в нейни ръце, са дали особено самостоятелен, мъжествен характер на гребенската жена и са развили в нея удивително физическа сила, здрав смисъл, решителност и твърдост на характера. В по-голямата си част жените са и по-силни, и по-умни, и по-развити, и по-красиви от казаците. Красотата на гребенската жена е особено чудна със съчетанието на най-чист тип черкезко лице с широкото и могъщо телосложение на северна жена. Казачките носят черкезко облекло: татарска риза, антерия и пантофи; но забрадките си връзват по руски. Гизденето, чистотата и изяществото в дрехите, както и подреждането на къщите са навик и необходимост на живота им. В отношенията си към мъжете жените и особено девойките се ползуват с пълна свобода. Станица Новомлинская се смяташе за корен на гребенското казачество. В нея, повече отколкото в други, са се запазили нравите на старите гребенци и жените от тази станица още от старо време се славели с красотата си по целия Кавказ. Средствата за живот на казаците са: лозята и овощните градини, бостаните с любеници и тикви, риболова, лова, нивите с царевица и просо и военната плячка.

Станица Новомлинская се намира на три версти от Терек, отделена е от него с гъста гора. От едната страна на пътя, който минава през станицата, тече реката, а от другата се зеленеят лозя, овощни градини и се виждат пясъчните хълмове (наносни пясъци) на Ногайската степ. Станицата е обградена с насип от пръст и бодливи тръни. От нея се излиза и влиза през висока врата с високи стълбове и малък, покрит с тръстика покрив, до която е поставено на дървен лафет оръдие, неугледно, не стреляло сто години, някога пленено от казаците. Казак, облечен в униформа, с шапка и пушка, понякога стои, понякога не стои на пост при вратата; понякога застава, понякога не застава мирно пред минаващия офицер. Под покрива на вратата върху бяла дъсчица с черна боя е написано: „Къщи 266, от мъжки пол — 897 души, от женски пол — 1012“. Къщите на всички казаци са издигнати върху стълбове на един аршин и повече от земята, спретнато покрити с тръстика, с остри стръмни покриви. Всички те, ако не са нови, са прави, чисти, с разнообразни високи входни врати и не са долепени една до друга, а са разположени просторно и живописно по широки странични тесни улици. Пред светлите големи прозорци на много къщи, зад оградите, се издигат високо над къщите тъмнозелени тополи, нежни светлолисти акации с бели ароматични цветове и до тях дръзко са блеснали жълти слънчогледи и виещи се жилави стъбла на тикви и лози. На широкия площад се виждат три дюкянчета с чудесна стока, семки, рошкови и медени сладкиши, а зад високата ограда, зад редицата стари тополи, се вижда, по-дълга и по-висока от всички други, къщата на полковия командир с двукрили прозорци. Хора, особено лятно време и в делник, се виждат винаги малко по улиците на станицата. Казаците са на служба: те са по кордоните или в поход: старците са на лов, риболов или са отишли с жените на работа в овощните и зеленчуковите градини. Само съвсем старите, малките и болните остават у дома.

V

Беше една от ония чудни вечери, каквито се случват само в Кавказ. Слънцето бе залязло зад планините, но още беше светло. Зарята обхващаше една трета от небето и на нейното сияние рязко се очертаваха беломатовите грамади на планините. Въздухът беше рядък, неподвижен и звучен. Дълга няколко версти сянка падаше от планината върху степта. В степта, отвъд реката, по пътищата, никъде не се виждаше жива душа. Ако рядко-рядко някъде се покажат конници, казаците от кордона и чеченците от аула ги гледат с почуда и любопитство и се мъчат да отгатнат кои ли може да бъдат тези лоши хора. Щом се свечери, хората от страх един пред друг се крият по жилищата си и само зверовете и птиците, без да се боят от човека, свободно скитат из тази пустиня. Откъм градините, разговаряйки весело, бързат да се приберат, преди да е залязло слънцето, казачки, които са връзвали лозята. И градините опустяват, както цялата околност; но станицата по това време на вечерта е особено оживена. Отвсякъде към станицата се движат хора — едни пеш, други на коне, трети на скърцащи коли. Девойки със запретнати ризи, с дълги пръчки в ръце, разговаряйки весело, тичат към вратите да посрещнат добитъка, който се блъска в облаци прах и комари, понесли се с него от степта. Ситите крави и биволици се пръсват по улиците и казачките с цветни антерии сноват между тях. Чува се резкият им говор, веселият им смях и крясъци, прекъсвани от рева на добитъка. Някъде въоръжен казак, на кон, измолил да го пуснат от кордона, се приближава към някоя къща, навежда се до прозореца, почуква и веднага след това се показва красивата глава на млада казачка и се чуват нежни, ласкави думи. Другаде скулест окъсан работник-ногаец, докарал тръстика от степта, обръща скрибуцащата кола в чистия широк двор на есаула[1], сваля ярема от воловете, които въртят глави, и разговаря отдалеч на татарски със стопанина. Около локвата, която заема почти цялата улица и край която толкова години минават хората, притискайки се с мъка към оградите, се промъква боса казачка с наръч дърва на гърба, вдигнала ризата високо над белите си крака, а един казак, който се връща от лов, й подвиква шеговито: „Вдигай по-високо, безсрамнице“ — и се прицелва в нея. Казачката отпуска ризата и изтърсва дървата. Стар казак със запретнати гащи и с открити, обрасли с побелели косми гърди, връщайки се от риболов, носи на рамо мрежата си, в която още мърдат сребристи рибки, и за да съкрати пътя си, минава през съборената ограда на съседа и дърпа дрехата си, която се е закачила за оградата. А ето там една жена мъкне сух клон и зад къщата се чуват удари на брадва. Крещят малкия казачета, които въртят своите пумпали по улиците навсякъде, където видят равно място. През оградите, за да не обикалят, прескачат жени. Из всички комини се вдига миризлив дим от кизяк[2]. Във всяка къща се чува усилена шетня, която предшествува нощната тишина.

Стрина Улитка, жена на хорунжия[3] и учителя, също като другите, е излязла при вратата на своята къща и чака добитъка, подгонен из улицата от дъщеря й Марянка. Тя не е успяла още да отвори страничната плетена врата и грамадната биволица, съпътствувана от рой комари, се втурва с мучене през вратата; след нея бавно вървят добре нахранените крави, които с големите си очи познават своята стопанка и се пляскат ритмично с опашките по хълбоците си. Стройната красавица Марянка минава през вратата, хвърля пръчката, затръшва плетената странична врата и се затичва чевръсто да разпредели и прибере добитъка. „Събуй се, дяволско момиче — вика майка й, — обувките си изкриви…“ Маряна никак не се оскърбява от туй, че й викат „дяволско момиче“, тя приема тия думи като ласка и продължава весело работата си. Лицето на Маряна е скрито под вързаната забрадка, тя е облечена в розова риза и зелена антерия. Тя се скрива под навеса в двора, следвайки охранения едър добитък, и откъм обора се чува само гласът й, който нежно придумва биволицата: „Не иска да спре! Ех, ти! Хайде, хайде, майчице!…“ Скоро след това от обора идват и дъщерята, и майката и влизат в избушката[4] — и двете носят две големи делви с мляко, издоено през този ден. Из пръстения комин на избушката скоро започва да се вие дим от кизяк, млякото се преварява на каймак; момичето разпалва огъня, а старата излиза към вратата. Здрач е паднал вече над станицата. Из въздуха се носи мирис на зеленчук, на добитък и на лютивия дим от говежди тор. Край вратите и по улиците навсякъде изтичват казачки, които носят в ръцете си запалени парцали. Навън се чува пръхтенето и спокойното преживяне на издоения добитък и само женски и детски гласове се провикват из дворовете и по улиците. В делничен ден рядко ще се чуе мъжки пиян глас.

Една от казачките — стара, висока, мъжествена жена, се приближава от отсрещния двор към стрина Улитка и иска огън; в ръката си държи парцал.

— Е, стрино, подредихте ли се? — казва тя.

— Момичето е край млякото. Огън ли ти трябва? — казва стрина Улитка, горда, че може да услужи.

Двете казачки влизат в къщи; грубите ръце, несвикнали с дребни предмети, разкъсват разтреперани капачето на скъпоценната кутийка с кибрит, който е рядкост в Кавказ. Мъжествената казачка сяда на стъпалото с очевидното намерение да си побъбри.

— А човекът ти, майко, в училището ли е? — пита гостенката.

— Все децата учи, майко. Писа ми, че за празника ще си дойде — казва жената на хорунжия.

— Да, умен човек, полезен за всички…

— Разбира се, полезен.

— А моят Лукашка е на кордона и не го пускат да си дойде у дома — казва гостенката, макар че жената на хорунжия отдавна знае това. Тя чувствува нужда да поговори за своя Лукашка, когото тя токущо бе изпратила сред казаците и когото иска да ожени за Маряна, дъщерята на хорунжия.

— В кордона ли е?

— Да, майко. От празника не е дохождал. Преди няколко дни му изпратих дрехи по Фомушкин. Той казва: бива го, началството го одобрява. Те, казва, пак абреци дирят. Лукашка, казва, е весел момък, добър.

— Слава богу — казва жената на хорунжия. — С една дума — смелчага?

Всички наричаха Лукашка Смелчагата заради мъжеството му, за туй, че беше измъкнал от реката едно казаче. И жената на хорунжия спомена прякора му, за да направи удоволствие на майката на Лукашка.

— Благодаря на бога, майко, добро ми е момчето; юнак, всички го харесват — казва майката на Лукашка. — Само веднъж да го оженя и след това спокойно бих умряла.

— Че какво, малко ли са моми в станицата? — отговаря хитро жената на хорунжия, като слага старателно с грубите си ръце капачката върху кутията с кибрита.

— Много са, майко, много — съгласява се майката на Лукашка и клати глава, — но като твоята мома, като Марянушка, със свещ да дириш…

Стрина Улитка знае намеренията на своята съседка и макар Лукашка да й изглежда добър казак, тя отклонява този разговор, първо, защото е жена на хорунжий и е богата, а Лукашка е син на обикновен казак, сирак, второ, защото не й се иска скоро да се раздели с дъщеря си. А главно, защото приличието изисква това.

— И Марянушка ще порасне, и тя ще стане мома — казва тя сдържано и скромно.

— Ще изпратя сватове, ще изпратя, само веднъж да оберем градината, ще дойдем да се поклоним на ваша милост — казва майката на Лукашка. — На Иля Василевич ще дойдем да се поклоним.

— Защо пък Иля! — казва гордо жената на хорунжия. — С мене трябва да говорите. Всяко нещо си чака времето.

По строгото лице на съседката си майката на Лукашка разбира, че не е удобно да говори повече, тя запалва с кибрит парцала и ставайки, казва: — Помни, майко, не забравяй тези думи. Да вървя, огън трябва да запаля — добави тя.

Като минава през улицата, размахвайки в протегнатата си ръка запаления парцал, тя среща Марянка, която я поздравява.

„Хубава мома, работна — мисли тя, като гледа красавицата. — Какво има да расте още! Време е да се омъжи, и то в добра къща да влезе, Лукашка да вземе.“

А стрина Улитка си има своя грижа, тя, както седеше на прага, така си и остава, дълбоко замислена за нещо, докато не я извика момичето.

[1] Есаул — капитан у казаците някога. ↑

[2] Говежди тор.; Топливо във вид на питки от изсушен тор. ↑

[3] Знаменосец, подпоручик. ↑

[4] Казаците наричат избушка ниската хладна пристройка, където се вари млякото и се пазят млечните продукти. ↑

VI

Мъжкото население на селото прекарва в походи и по кордоните или по постовете, както ги наричат казаците. Същият този Лукашка-Смелчагата, за когото разговаряха двете стари жени, тази вечер стоеше на наблюдателната кула при Нижнепротоцкия пост. Нижнепротоцкият пост е на самия бряг на Терек. Опрял лакти на перилата на кулата, той ту се взираше с присвити очи в далечината отвъд Терек, ту поглеждаше долу другарите си казаци и от време на време разговаряше с тях. Слънцето вече приближаваше снежния гребен, който се белееше над къдравите облаци. Облаците, носейки се в подножието му, потъваха все повече и повече в тъмна сянка. Във въздуха се стелеше вечерен здрач. Откъм гъстата дива гора лъхаше свежест, но около поста беше горещо. Гласовете на разговарящите казаци се чуваха все по-звучно и се задържаха във въздуха. Кафявият и бърз Терек се отделяше по-ясно от неподвижните брегове с цялата си движеща се маса. Той започваше да спада и тук-там мокрият пясък тъмнееше по бреговете и плитките места. Точно срещу кордона, на отвъдния бряг, беше съвсем пусто; само ниските безкрайни и пустинни тръстики се проточваха до самите планини. Малко встрани се виждаха върху ниския бряг глинените къщи, плоските покриви и приличните на фунии комини на чеченския аул. Зорките очи на казака, застанал на наблюдателната кула, следяха сред вечерния дим на спокойния аул движещите се фигури на чеченките, които се виждаха отдалеч в техните сини и червени дрехи.

Макар че казаците всеки момент очакваха да минат реката и да ги нападнат абреци[1] откъм татарска страна, особено през май, когато гората покрай Терек е тъй гъста, че пешеходец мъчно би могъл да мине през нея, а реката е тъй плитка, че тук-там би могла и да се прегази и макар че преди два-три дни бе прибягал[2] от полковия командир казак с циркуляр, в който се съобщаваше, че според получени от разузнавачите сведения една група от осем души възнамерявала да мине Терек и поради туй се нарежда да се наблюдава с особена бдителност — на кордона не проявиха особена бдителност. Казаците, като да бяха по домовете си, без да са оседлали конете, без оръжие, се занимаваха кой с риболов, кой с пиянство, кой с лов. Само конят на дежурния, оседлан и спънат, се движеше из трънаците около гората и само часовоят-казак беше в черкезка, с пушка и сабя. Подофицерът, висок и слаб казак, с извънредно дълъг гръб и малки крака и ръце, само по разкопчана антерия, седеше на пезула пред къщата и с израз на началническа леност и досада, затворил очи, подпираше главата си ту с едната, ту с другата ръка. Един възрастен казак с широка, черна, вече прошарена брада, облечен само с риза, препасана с черен ремък, лежеше до самата вода и гледаше лениво еднообразния, неспокоен и лъкатушен Терек. От останалите, също измъчени от горещината, разсъблечени, едни перяха дрехите си в Терек, други плетяха юзди, трети лежаха долу, на горещия пясък край брега, и тананикаха някаква песен. Един казак със слабо и черно загоряло лице, очевидно мъртво пиян, лежеше по гръб край една от стените на къщата, която до преди два-три часа беше в сянка, но върху която сега падаха палещите ко̀си лъчи на слънцето.

Лукашка, който стоеше в наблюдателницата, беше висок, красив момък на около двадесет години и много приличаше на майка си. Лицето и цялото му телосложение, макар и младежки грубовати, изразяваха голяма физическа и нравствена сила. Макар че бе прибран неотдавна в строя, по широкото изражение на лицето му и по спокойната увереност на стойката личеше, че той вече е успял да придобие свойствената на казаците и изобщо на хората, които носят постоянно оръжие, войнствена и малко горда осанка поради съзнанието, че е казак и знае истинската си цена. Широката му черкезка беше тук-там прокъсана, шапката — накривена назад по чеченски, калцуните спуснати под коленете. Облеклото му беше скромно, но му седеше с онази особена казашка напетост, дошла по подражание на чеченските джигити. В истинския джигит винаги всичко е широко, оръфано, небрежно; само оръжието му е разкошно. Но това оръфано облекло е облечено, оръжието е препасано, нагласено по един познат начин, който не се удава на всекиго и който веднага удря в очи казака или планинеца. Лукашка имаше този вид на джигит. Сложил ръце на сабята и присвил очи, той непрекъснато се взираше в далечния аул. Поотделно чертите на лицето му не бяха хубави, но като погледне изведнъж цялото му снажно телосложение и умното лице с черните вежди, всеки неволно би казал: „Юнак момче!“

— Жени, много жени се насъбраха в аула! — каза той с остър глас, като разтвори лениво блесналите си бели зъби, без да се обръща определено към някого.

Назарка, който лежеше долу, веднага вдигна бързо глава и забеляза:

— Сигурно отиват за вода.

— Да взема да гръмна веднъж — каза Лукашка, лукаво усмихнат, — ще си глътнат езиците от страх!

— Няма да ги стигнеш.

— Хайде де! Моята пушка ще стигне и оттатък. Почакай малко, скоро те ще имат празник, ще ида на Гирей хан на гости, боза[3] ще пия — каза Лукашка, като отпъждаше сърдито налетелите върху него комари.

Някакъв шум в храсталака привлече вниманието на казаците. Пъстро ловджийско куче-мелез, което душеше следи по земята и махаше усилено оскубаната си опашка, тичаше към кордона. Лукашка позна кучето на своя съсед-ловджия, чичо Ерошка, а след кучето забеляза да се подава из храсталака и самият ловец.

Чичо Ерошка беше едър, огромен казак с бяла като сняг и широка брада и със също тъй широки плещи и гърди, а в гората, където нямаше с кого да бъде сравнен, той не изглеждаше висок: тъй съразмерни бяха всички части на силното му тяло. Облечен беше в окъсана запретната аба, краката — обути във вързани с върви върху навущата цървули от нещавена еленова кожа, на главата му — изтрито бяло калпаче. На гърба си, преметнати през едното рамо, носеше кобилка[4] и торба с едно пиле в нея, и малък сокол за примамване на ястреби; на другото рамо носеше окачена на ремък убита дива котка, на пояса му отзад бяха закачени торбичка с патрони, барут и хляб, конска опашка, за да се брани от комари, голяма кама с продупчена ножница, зацапана със засъхнала кръв, и два убити фазана. Той погледна към кордона и спря.

— Хей, Лям! — викна той на кучето с такъв звучен бас, че ехото се обади някъде далече в гората, и като преметна през рамо огромната евзалия пушка, която казаците наричат флинта понадигна шапката си.

— Добре сте се събрали, добри хора! Хей! — обърна се той към казаците със същия силен и весел глас, без всякакво усилие, но тъй гръмко, сякаш викаше на някого отвъд реката.

— Добър вечер, чичо Ерошка! Добър вечер! — обадиха се весело от разни страни бодрите гласове на казаците.

— Видяхте ли нещо? Казвайте! — извика чичо Ерошка, като бършеше с ръкава на черкезката потта от широкото си зачервено лице.

— Чувай, чичо! Знаеш ли какъв ястреб живее ей тук в чинара. Щом се свечери и започне да се вие — каза Назарка, като намигаше и помръдваше едното рамо и единия си крак.

— Хайде де! — каза недоверчиво старецът.

— Наистина, чичо, ти само поварди малко — потвърди Назарка, лукаво усмихнат.

Казаците се засмяха.

Шегобиецът не беше видял никакъв ястреб; но младите казаци от кордона отдавна бяха свикнали да дразнят и лъжат чичо Ерошка всеки път, когато той се отбие при тях.

— Ей, дурак, стига си лъгал! — извика отгоре Лукашка на Назарка.

Назарка веднага млъкна.

— Трябва да повардя. Ще повардя — отговори старецът за голямо удоволствие на всички казаци. — А свини виждахте ли?

— Да сме виждали свини! Това лесна работа ли е! — каза подофицерът, много доволен, че му се удава случай да се поразвлече. Той се обърна и започна с две ръце да се почесва по дългия си гръб. — Ние трябва да ловим абреци, а не свини. Ти, чичо, нищо ли не си чувал, а? — добави той, като примижаваше без причина и показваше гъстите си бели зъби.

— Абреци ли? — попита старецът. — Не, не съм чувал. А чихир имате ли? Дай да пийна, добри човече. Капнал съм от умора, бога ми. А пък аз, само почакай малко, ще ти донеса прясно месо. Истина ти казвам, ще донеса. Дай де! — добави той.

— Какво, искаш да повардиш ли? — попита подофицерът, сякаш не бе чул думите на стареца.

— Бих искал да повардя някоя нощ — отговори чичо Ерошка, — може би до празника и дай боже, ще ударя нещо; тогава и на тебе ще дам, истина ти казвам!

— Чичо! Ей! Чичо! — извика рязко отгоре Лука, привличайки към себе си вниманието, и всички казаци се обърнаха към Лукашка. — Ти иди към горния ръкав, там се навърта едно голямо стадо. Не те лъжа. Истина! Преди няколко дена един наш казак уби глиган. Истина ти казвам — добави той, като оправяше пушката на гърба си и говореше с такъв глас, от който личеше, че не се шегува.

— О, Лукашка Смелчагата бил тука! — каза старецът, като погледна нагоре. — Къде, на кое място го уби?

— А ти и не ме виждаш! Малък съм, изглежда — каза Лукашка. — При самия ръкав, чичо — прибави той сериозно, като разтърси глава. — Вървяхме ние веднъж покрай реката и току изведнъж изшумоля, а моята пушка беше в калъфа. Иляска като гръмна… Аз ще ти покажа на кое място беше. Не е далече. Само малко почакай. Аз, братко, зная всичките им пътеки. Чичо Мосев! — обърна се той решително и почти заповеднически към подофицера. — Време е да ме смените! — и като взе пушката, без да чака заповед, заслиза от куличката.

— Слизай! — разпореди се със закъснение подофицерът, като се оглеждаше наоколо. — Гурка, сега е твоят ред, нали? Върви! Сръчно момче стана твоят Лукашка — добави подофицерът, обръщайки се към стареца. — Също като тебе, все ходи, в къщи не му се седи… Неотдавна уби един.

[1] Абреци наричат ония буйни чеченци, които минават отсам, на руска страна, за кражби и грабежи. ↑

[2] Прибягал — на казашкото наречие значи пристигнал на кон. ↑

[3] Татарско питие, приготвено от просо. ↑

[4] Уред за прикриване от фазаните. ↑

VII

Слънцето вече се скри и нощните сенки бързо се спускаха откъм гората. Казаците свършиха своите занимания около кордона и се събраха в къщата за вечеря. Само старецът, който все още очакваше ястреба и подръпваше от време на време вързания за крака малък сокол, остана под чинара. Ястребът седеше на дървото, но не се спускаше върху пилето. Лукашка нагласяваше спокойно в гъстия трънак, по пътеките на фазаните, примки за фазаните и пееше песен след песен. Макар че беше висок и ръцете му бяха големи, личеше, че всяка работа, голяма и малка, спореше в ръцете на Лукашка.

— Хей, Лука! — чу той наблизо от гъсталака пронизително звучния глас на Назарка. — Казаците отидоха да вечерят.

С жив фазан под мишницата, провирайки се между тръните, Назарка излезе на пътеката.

— О! — каза Лукашка и млъкна. — Откъде взе петела? Сигурно от някоя моя примка…

Назарка беше връстник с Лукашка и също едва тази пролет бе постъпил в строя при казаците.

Той беше грозничък, слабичък, хилав, с писклив глас, който непрекъснато дразнеше слуха. С Лука те бяха съседи и другари. Лукашка бе седнал по татарски на тревата и нагласяше примките.

— Не зная чия е. Трябва да е твоя.

— Отвъд трапа, до чинара, нали? Моя е, вчера я поставих.

Лукашка стана и погледна уловения фазан. Като погали с ръка тъмносинкавата глава, която петелът протягаше уплашено, въртейки очи, той го взе в ръце.

— Ще сготвим пилаф; ти иди го заколи и го оскуби.

— Сами ли ще го ядем, или да дадем и на подофицера?

— Стига му толкова!

— Страх ме е да ги коля — каза Назарка.

— Дай го тук.

Лукашка извади едно ножче изпод голямата си кама и бързо дръпна с него. Петелът трепна, но не бе успял и да разпери криле, окървавената му глава се изви и бликна кръв.

— Ето тъй се коли! — каза Лукашка, като хвърли петела. — Тлъст пилаф ще стане.

Гледайки петела, Назарка трепна.

— Чувай, Лука, онзи дявол пак нас ще изпрати на секретния пост — добави той, като вдигаше фазана. „Онзи дявол“ той наричаше подофицера. — Фомушкин изпрати за чихир, а сега беше неговият ред. Колко нощи вече ходим! Все нас използува.

Като подсвиркваше, Лукашка тръгна по кордона.

— Вземи връвта! — извика той.

Назарка го послуша.

— Днес аз ще му кажа, наистина ще му кажа — продължаваше Назарка. — Ще кажем: няма да идем, изморихме се, и толкова. Кажи наистина, тебе той ще послуша. Че на какво прилича това!

— Е, намери за какво да говориш — каза Лукашка, който очевидно мислеше за друго, — празна работа! Да беше ни прогонил през нощта от станицата, тогава имаше за какво да ни е мъчно. Там ще се поразходиш, а тук какво? На кордона или в секрета — все това. Само да приказваш!…

— А в станицата ще дойдеш ли?

— За празника ще си ходя.

— Гурка казваше, че твоята Дунайка се разхожда с Фомушкин — каза изведнъж Назарка.

— Да върви по дяволите! — отговори Лукашка, като показа гъстите си бели зъби, но без да се смее. — Нима друга не мога да си намеря?

— Гурка разправяше: отишъл, казва, при нея, а мъжа й го нямало. Фомушкин седи, баница яде. Той поседял и си тръгнал; като минавал под прозореца, чул я да казва: „Отиде си дяволът. Защо ти, миличък, не ядеш баница? Няма, казала, да си ходиш да спиш у вас.“ А той извикал под прозореца: „Браво!“

— Лъжеш!

— Наистина, бога ми!

Лукашка помълча. — Като си е намерила друг, да върви по дяволите. Малко ли са девойките? Тя и без туй ми беше омръзнала.

— Какъв дявол си ти! — каза Назарка. — Да беше се завъртял около Марянка, дъщерята на хорунжия. Какво, тя с никого ли не ходи?

Лукашка се намръщи. — Че каква е Марянка! И тя като другите! — каза той.

— Хайде, опитай се де…

— Ти какво мислиш? Малко ли са такива из станицата?

И Лукашка пак започна да си подсвирква и тръгна към кордона, като брулеше листа от клоните. Като минаваше из храсталака, той изведнъж се спря, забелязал едно гладко дръвче, извади изпод камата ножчето и го отряза.

— Ех, че шомпол ще стане! — каза той, като размахваше пръчката и тя свистеше из въздуха.

Казаците вечеряха под измазания навес на кордона, върху пръстения под, около ниска татарска масичка. Тогава стана дума за секретния пост.

— Чий ред е сега? — извика един от казаците, като се обърна към подофицера през отворената врата на стаята.

— Чий ли? — отговори подофицерът. — Чичо Бурлак ходи, Фомушкин ходи — каза той не съвсем уверено. — Като че пак е ваш ред — на тебе и на Назар — обърна се той към Лука. — И Ергушов ще дойде с вас; може би е изтрезнял.

— Ти не изтрезняваш, че той ли! — каза тихо Назарка.

Казаците се засмяха.

Ергушов беше същият онзи казак, който спеше пиян край къщата. Той току-що се беше вмъкнал под навеса и триеше очите си.

В това време Лукашка бе станал и приготвяше пушката си.

— Вървете по-скоро; вечеряйте и вървете — каза подофицерът. И понеже не очакваше да изразят съгласие, подофицерът затвори вратата, личеше, че малко се надяваше да го послушат казаците. — Ако не беше заповядано, не бих ви изпращал, но току-виж, че връхлети сотникът. И то, казват, че осем души абреци са минали отсам.

— Няма какво, трябва да се върви — каза Ергушов, — редът е такъв! Не може, времето е такова. Казвам, трябва да се върви.

А Лукашка, стиснал с две ръце до устата си огромно парче от фазан, поглеждаше ту подофицера, ту Назарка, сякаш беше съвсем равнодушен към онова, което ставаше, и се смееше над двамината. Казаците още не бяха заминали за секретния пост, когато чичо Ерошка, след като бе седял напразно под чинара до късно, влезе в тъмния навес.

— Е, момчета — загърмя под ниския навес неговият бас, който заглушаваше всички гласове, — и аз ще дойда с вас. Вие ще вардите за чеченци, а аз — за глиган.

VIII

Беше вече съвсем тъмно, когато чичо Ерошка и тримата казаци от кордона, наметнати с ямурлуци и с пушки през рамо, минаха покрай Терек на мястото, определено за секретен пост. Назарка никак не искаше да иде, но Лука му викна и те бърже се стъкмиха. Като минаха мълчаливо няколко крачки, казаците свърнаха от рова и по една едва забележима пътека в тръстиките се приближиха до Терек. На брега на реката лежеше дебел черен дънер, изхвърлен от водата, и тръстиката около дънера беше току-що изтъпкана.

— Тука ли ще вардим, а? — каза Назарка.

— Че защо не? — каза Лукашка. — Ти седни, а аз ей сега ще дойда, само да покажа на чичо Ерошка.

— Тук мястото е най-удобно: нас няма да ни виждат, а ние ще виждаме — каза Ергушов, — тук ще вардим; отлично място.

Назарка и Ергушов постлаха ямурлуците и се разположиха зад гредата, а Лукашка продължи с чичо Ерошка.

— Ей тук е, чичо, не е далеч — каза Лукашка, като стъпяше безшумно пред стареца, — ще ти покажа къде минаха. Само аз, братко, зная мястото.

— Добре! Ти си юначага, смелчага! — също шепнешком отговори старецът.

Като направи още няколко крачки, Лукашка се спря, наведе се над една баричка и подсвирна. — Ето къде са минали да пият вода, виждаш ли? — каза едва чуто той, като сочеше пресните следи.

— Господ да те благослови — отговори старецът: — глиганът трябва да е зад рова, в ямата — прибави той. — Аз ще поседя, а ти върви.

Лукашка вдигна по-високо ямурлука и тръгна сам назад по брега, поглеждайки живо ту наляво към стената от тръстики, ту към Терек, който клокочеше наблизо под брега. „И той сега караули или пълзи някъде“ — помисли Лукашка за чеченеца. Изведнъж силен шум и плясък във водата го накараха да трепне и да грабне пушката. Иззад брега изскочи силно запъхтян глиган и черната му фигура, като се отдели за миг от лъскавата повърхност на водата, изчезна в тръстиката. Лука бърже вдигна пушката, прицели се, но не успя да гръмне; глиганът вече се скри в храсталака. Лукашка плю от яд и продължи нататък. Като приближаваше мястото на секретния пост, той пак се спря и тихичко подсвирна. Отговориха му със също такова леко подсвирване и той отиде придругарите си.

Свит на кълбо, Назарка вече спеше. Ергушов седеше, подгънал крака под себе си, и малко се отдръпна, за да направи място на Лукашка.

— Колко е весело да вардим тука, наистина хубаво място — каза той. — Заведе ли го?

— Показах му — отговори Лукашка, като постилаше ямурлука си. — А да знаеш какъв голям глиган дигнах преди малко край реката. Трябва да е същият! Не чу ли, като изпращя?

— Чух го, като прошумя, веднага познах, че е звяр. Мисля си: Лукашка е подплашил някой звяр — каза Ергушов, като се завиваше с ямурлука. — Сега ще спя — добави той, — събуди ме, като пропеят първи петли; защото трябва да се спазва редът. Аз ще полегна, ще поспя, после пък ти ще поспиш, а аз ще пазя… Тъй е.

— Благодаря, не ми се спи — отговори Лукашка.

Нощта беше тъмна, топла и тиха. Само от едната страна на небосклона светеха звезди; другата, по-голямата част от небето, към планините, беше забулена от голям облак. Черният облак, сливайки се с планините, бавно, тъй като нямаше вятър, се движеше все по-нататък и по-нататък и рязко се очертаваше с извитите си краища на дълбокото звездно небе. Казакът виждаше само напреде си Терек и далечината; отзад и отстрани го заобикаляха гъсти тръстики. От време на време тръстиките, сякаш без причина, започваха да се люлеят и да шумолят, като се удряха една о друга. Гледани отдолу, люлеещите се върхове на тръстиката се очертаваха върху светлия край на небето като кичести клони на дървета. Съвсем близо до краката на казаците отпред беше брегът, под който клокочеше поток. По-нататък лъскавата движеща се маса на кафявата вода еднообразно се къдреше около плитките места и брега. Още по-нататък и водата, и брегът, и облакът — всичко се сливаше в непроницаем мрак. По повърхността на водата се проточваха черни сенки и свикналото око на казака познаваше, че това са пънове, които реката мъкне отгоре. Само от време на време светваше светкавица и светлината й, отразявайки се във водата като в черно огледало, очертаваше линията на отсрещния полегат бряг. Равномерните нощни звуци, шумоленето на тръстиката, хъркането на казаците, бръмченето на комарите и ромонът на водата се прекъсваха от време на време ту от някакъв далечен изстрел, ту от сриването на откъртил се бряг, ту от плясъка на някоя голяма риба, ту от шума на някой звяр из дивата гъста гора. Веднъж прелетя по течението на Терек кукумявка, като при всяко второ размахване удряше крило о крило. Точно над главите на казаците тя изви към гората и като долетя до едно дърво, вече при всяко размахване удряше крило о крило и след това дълго пърха, докато се настани добре на стария чинар. При всеки такъв неочакван звук слухът на будния казак усилено се напряга, очите се взират и той посяга бавно към пушката си.

Мина по-голямата част от нощта. Черният облак, проточил се на запад, откри изпод разкъсаните си краища чистото звездно небе и изкривеният златист рог на месеца блесна ярко над планините. Почна да пронизва студ. Нязарка се събуди, побъбри малко и пак заспа. Лукашка започна да се отегчава, стана, извади ножчето изпод камата и се залови да дялка пръчка за шомпол. В главата му се въртяха мисли за чеченците — как живеят там в планините, как техни храбреци минават отсам, как не се боят от казаците. Помисли си, че те могат да минат реката и на друго място. И Лукашка вдигаше глава и гледаше по протежението на реката, но нищо не се виждаше. После, като поглеждаше от време на време към реката и далечния бряг, който при плахата светлина на луната едва се различаваше от водата, той вече престана да мисли за чеченците и само чакаше да настъпи часът, когато трябва да събуди другарите си и да тръгне за станицата. Там той си представяше Дунка, неговата душенка, както наричат казаците любовниците си, и мислеше с яд за нея. Ето вече признаците на утрото: сребристата мъгла започна да се белее над водата и младите орли, недалеч от него, започнаха да пищят пронизително и да пляскат с криле. Най-после далече откъм станицата се чу кукуригането на първия петел, после се обади втори с проточен глас, на който се отзоваха и други.

„Време е да ги събудя“ — помисли Лукашка, като довърши шомпола и почувствува, че клепките му натежават. Той се обърна към другарите си и разгледа кои крака на кого са; но изведнъж му се стори, че нещо плесна на отвъдната страна на Терек и той погледна още веднъж светлеещия под изкривения лунен сърп хоризонт на планините, погледна чертата на отвъдния бряг, погледна Терек и ясно очертаващите се плуващи по него дървета. Стори му се, че той се движи, а Терек с дърветата е неподвижен; но това продължи само един миг. Той отново започна да се вглежда. Едно голямо черно дърво със сух клон особено привлече вниманието му. Някак странно, без да се наклонява и без да се върти, плуваше това дърво точно по средата на реката. Стори му се дори, че то плува не по течението, а пресича реката и се насочва към плиткото. Опънал шия, Лукашка започна внимателно да го следи. Дървото доплува до плиткото, спря и някак странно започна да мърда. Лукашка сякаш видя изпод дървото да се показва една ръка. „Ето как самичък ще убия един абрек!“ — помисли той, взе пушката, спокойно, но бързо постави подпорката, сложи върху нея пушката, безшумно я задържа, вдигна ударника и притаил дъх, започна да се прицелва, без да откъсва поглед. „Няма да ги будя“ — мислеше той. Но сърцето му затуптя в гърдите тъй силно, че той се спря и се ослуша. Дървото изведнъж шльопна и отново заплува, пресичайки водата към нашия бряг. „Само дано не го изпусна!“ — помисли той и ето, при слабата лунна светлина, зърна пред дървото една татарска глава, насочи пушката право към главата. Струваше му се, че тя е съвсем близко, при самия край на цевта. Той се взря. „Да, това е абрек“ — помисли Лукашка радостно и изведнъж скочи възбудено на колене, намести отново пушката, погледна в целта, която едва се виждаше на края на дългата пушка, каза по казашки навик, усвоен още от детски години: „В името на отца и сина“ и дръпна спусъка. Светкавица освети за миг тръстиката и водата. Резкият отсечен изстрел се разнесе по реката и някъде далеч се превърна в глух тътнеж. Дървото вече заплува не напреко на реката, а надолу по течението, като се накланяше и поклащаше.

— Дръжте бе! — извика Ергушов, като търсеше с ръка пушката и се надигаше зад гредата.

— Мълчи, дяволе! — прошепна му със стиснати зъби Лука. — Абреци!

— По кого стреля? — запита Назарка. — По кого стреля, Лукашка?

Лукашка нищо не отговаряше. Той пълнеше пушката и следеше отдалечаващото се дърво. След малко то спря на плиткото и зад него се показа нещо голямо, което се олюляваше над водата.

— По кого стреля? Защо не казваш? — повториха казаците.

— Абреци, нали ти казвам! — повтори Лука.

— Стига си лъгал! Кажи, пушката ли гръмна сама?

— Убих един абрек! Ето по кого стрелях! — каза с треперещ от вълнение глас Лукашка и скочи на крака. — Един човек плуваше… — добави той, като сочеше към плиткото. — Аз го убих. Ето вижте ей там.

— Стига си лъгал! — повтаряше Ергушов, като триеше очите си.

— Кой лъже? Я виж! Виж ей там — каза Лукашка, като го хвана за рамото и го наведе към себе си с такава сила, че Ергушов изохка.

Ергушов погледна натам, където сочеше Лука, и като видя тялото, изведнъж промени тона.

— Виж ти! Аз ти казвам, че и други ще има. Истина ти говоря — каза той тихо и започна да разглежда пушката си. — Този е плувал пръв; другите или вече са тук, или са някъде наблизо на отвъдната страна, истина ти казвам.

Лукашка се разпаса и започна да съблича черкезката.

— Къде ще вървиш бе, диване? — извика Ергушов. — Само се покажи и ще те претрепят като нищо, истина ти казвам. Ако си го убил, няма да избяга. Дай си барутницата да насипя малко барут в пушката. Имаш ли? Назар, тичай бързо до кордона, но не минавай край брега, ще те убият, истина ти казвам.

— Самичък не мога да ида! Иди ти — каза сърдито Назарка.

Лукашка съблече черкезката и се приближи до брега.

— Тебе думат, не отивай! — каза Ергушов, като сипваше барут в пушката си. — Ето, не мърда, виждам го вече. Скоро ще съмне и от кордона ще дойдат. Хайде, Назар, бързай! Виж го какъв е страхливец! Не се бой, ти казвам.

— Лука, ей Лука! — викаше Назарка. — Кажи как го уби.

Лука реши да не влиза веднага във водата.

— Вървете по-скоро в кордона, а аз ще повардя. И кажете на казаците да изпратят патрул. Ако са отсам… трябва да ги изловим.

— Казвам ви, ще избягат — добави Ергушов и се изправи, — наистина трябва да ги изловим.

Ергушов и Назарка станаха, прекръстиха се и тръгнаха към кордона, но не по брега, а като чупеха тръните, излязоха на горската пътека.

— Ти, Лука, внимавай, не шавай много — каза Ергушов, — иначе тук и ще те заколят. Казвам ти, внимавай, не зяпай.

— Върви, аз си зная работата — отговори му Лука и като прегледа пушката си, седна отново зад гредата.

Лукашка седеше сам, гледаше към плиткото и се ослушваше дали не идат казаците; но кордонът беше далеч, а той се измъчваше от нетърпение; все си мислеше, че абреците, които са били заедно с убития, ще избягат. Както на глигана, който му избяга снощи, той се ядосваше на абреците, които ще избягат сега. Поглеждаше ту около себе си, ту към отвъдния бряг и очакваше, че ей сега ще види още един човек и нагласил подпората на пушката, беше готов да стреля. Че можеха да убият него — това и през ум не му минаваше.

IX

Вече започна да съмва. Тялото на чеченеца, спряло при плиткото и едва люлеещо се над водата, сега се виждаше ясно. Изведнъж недалеч от казака затрещя тръстиката, чуха се стъпки и метличките на тръстиката се разклатиха. Казакът вдигна ударника и произнесе: „В името на отца и сина.“ Като изтрака ударникът, стъпките вече затихнаха.

— Ей, казаци! Не стреляйте срещу чичо си — чу се спокоен бас и провирайки се между тръстиката, чичо Ерошка се приближи до самия казак.

— Малко остана да те убия, ей богу! — каза Лукашка.

— Защо стреля? — запита старецът.

Звучният глас на чичо Ерошка, който екна в гората и надолу по реката, изведнъж наруши нощната тишина и тайнствеността, която окръжаваше казака. Като че изведнъж стана по-светло и по-ясно.

— Ти нищо не си видял, чичо, а пък аз убих един звяр — каза Лукашка, като спускаше ударника и се изправяше престорено спокоен.

Старецът, без да отместя очи, гледаше ясно белеещия се сега гръб, около който бърчеше води Терек.

— Плуваше с едно дърво на гърба. Забелязах го и… теглих му куршума. Виж тука! А! Със сини гащи, без пушка… Виждаш ли го? — говореше Лука.

— Как да не го виждам! — каза живо старецът и нещо сериозно и строго се изписа на лицето му. — Джигит си убил — каза той сякаш със съжаление.

— Както си седях, гледам, нещо се чернее на отвъдната страна. Още там го забелязах, сякаш човек се приближи и пльосна във водата. Какво ли ще бъде! — помислих си. — А едно дърво, едно голямо дърво плува, но не плува надолу, а иде напреко. Гледам, под дървото глава се показва. Чудна работа! Надигнах се, тръстиката ми пречеше да виждам; станах, а той, дяволът, изглежда, чу, изпълзя на плиткото и започна да се оглежда. Лъжеш се, казвам си, няма да ми избягаш. Та щом излезе и започна да се оглежда (Ох, на гърлото нещо ми заседна!). Приготвих пушката и чакам, не мърдам. Той постоя, постоя, после заплува отново и като излезе на осветеното от луната място, виждаше се вече гърбът му. „В името на отца и сина, и светия дух“. Гледам през дима, а той се мята насам-натам. Простена ли, или тъй ми се стори. Е, слава тебе господи, мисля си, убих го! А когато водата го довлече до плиткото, всичко стана ясно; иска да се изправи, но няма сила. Помята се, помята се и легна. Всичко ясно се виждаше. Гледам: не мърда, умрял е, значи. Двама казаци изтичаха към кордона, да не би другите да избягат!

— Добре си го издебнал! — каза старецът. — Далече е, братко, сега… — И той пак поклати печално глава. В това време пеши и конни казаци, като говореха високо и чупеха сухите клонки, се чуха по брега.

— Каик ли мъкнат? — извика Лука.

— Браво, Лука! Изтегли го на брега! — викаше един от казаците.

Без да дочака лодката, Лукашка започна да се съблича, а погледът му не се откъсваше от жертвата.

— Почакай, Назарка влече лодка — викаше подофицерът.

— Ей, глупчо! Може би е жив! Може би се преструва! Вземи камата — извика друг казак.

— Разправяйте си вие! — викна Лука, като събуваше гащите си. Той бързо се съблече, прекръсти се, подскочи, цопна, скри се във водата и като размаха белите си ръце, повдигаше гърба си високо над водата, борейки се с течението, и заплува през Терек към плиткото. Група казаци говореха откъм брега звънко, в надпревара. Трима конника тръгнаха в патрул. Каикът се показа на завоя. Лукашка стъпи на плиткото, наведе се над тялото, обърна го два пъти. — Умрял — чу се оттам резкият глас на Лука.

Чеченецът беше пронизан в главата. Обут беше в сини гащи, а ризата, черкезката, пушката и камата бяха завързани на гърба му. Над всичко бе завързан един голям клон, който отначало заблуди Лукашка.

— Голям шаран! — каза един от струпаните наоколо казаци, когато извлеченото от лодката тяло на чеченеца, поваляйки тревата, се опъна на брега.

— А виж го какъв е жълт! — каза друг.

— Къде отидоха да дирят нашите? Онези сигурно всичките са на отвъдния бряг. Ако този не им е бил водач, нямаше да плува така. Самичък защо ще плува? — каза трети.

— Да, да. Смел човек трябва да е бил, щом е пожелал да бъде пръв. Истински джигит, няма що! — каза с присмех Лукашка, като изцеждаше мократа си дреха и потръпваше непрекъснато. — Брадата му е боядисана, подстригана.

— И абата си нагласил в торба на гърба да може така да плува по-леко — каза някой.

— Чувай, Лукашка! — каза подофицерът, взел в ръце камата и пушката на убития. — Ти вземи за себе си камата, и абата вземи, а за пушката ела при мене, аз ще ти дам за нея три монети[1]. Виж, тя издиша — добави той, като духна в цевта, — ще я взема ей тъй, за спомен.

Лукашка нищо не отговори; личеше, че тая просия му е неприятна, но той знаеше, че без това няма да мине.

— Тю да го вземе дяволът! — каза той навъсен, като хвърли на земята абата на чеченеца. — Поне да беше аба като аба, а то — дрипа.

— Може да ходиш с нея за дърва — каза друг казак.

— Мосев! Ще ида до дома — каза Лукашка, очевидно забравил вече яда си и намислил да се възползува от подаръка, който прави на началника си.

— Че иди!

— Отмъкнете го зад кордона, момчета — обърна се подофицерът към казаците, като продължаваше да разглежда пушката. — Че направете малък навес, да го пази от слънцето. Може да слязат от планината, за да го откупят.

— Още не е горещо — обади се някой.

— Ами ако го разкъса някой чакал? Добре ли ще бъде? — забеляза някой от казаците.

— Ще поставим караул, защото ще дойдат да го откупят, не е добре, ако го намерят разкъсан.

— Е, Лукашка, няма какво: ще дадеш едно ведро за момчетата — добави весело подофицерът.

— Както му е редът — подхванаха казаците. — Не е малък късмет: да убиеш абрек ей тъй, като изневиделица.

— Хайде, продавам камата и абата. Но давайте повече пари! И гащите продавам. Бог да ти е на помощ — каза Лука. — Няма да ми станат; много сух е бил дяволът.

Един казак купи абата за една монета. Друг даде за камата две ведра вино.

— Пийте, момчета, едно ведро давам — каза Лука, — сам ще го донеса от станицата.

— А гащите нарежи и ги раздавай на момите за кърпи — каза Назарка.

Казаците гръмко се засмяха.

— Стига сте се смели — повтори подофицерът, — махнете трупа оттук. Такава мърша внася ли се в къщи…

— Защо стоите? Дайте го тука, момчета! — извика повелително Лукашка на казаците, които неохотно хванаха трупа и изпълниха заповедта му, сякаш той им беше началник. Като повлякоха трупа няколко крачки, казаците пуснаха краката му, които трепнаха безжизнено и се изпънаха, а казаците се поотдръпнаха и постояха няколко минути мълчаливи. Назарка се приближи към трупа и оправи извърнатата глава тъй, че да се вижда кървавата кръгла рана под сляпото око и лицето на убития. „Гледай как го е улучил! Право в мозъка — каза той, — няма да пропадне, близките му ще го познаят.“ Никой нищо не отговори и отново тих ангел прелетя над казаците.

Слънцето вече се беше издигнало и с разпръснати лъчи осветяваше росната зеленина. Терек шумеше недалеч в пробудилата се гора; посрещайки утрото, от всички страни се обаждаха фазани. Казаците стояха мълчаливи и неподвижни около убития и го гледаха. Кафявото тяло, само в едни потъмнели мокри сини гащи, стегнати с пояс на хлътналия корем, беше стройно и красиво. Мускулестите ръце бяха обтегнати покрай ребрата. Възсинята, скоро бръсната кръгла глава със засъхнала отстрани рана лежеше отметната. Гладкото загоряло чело рязко се отделяше от бръснатата част на главата. Изцъклените очи с ниско застинали зеници гледаха нагоре — сякаш над всичко. На тънките устни, опънати в краищата и прозиращи под червените подстригани мустаци, като че беше застинала добродушна, лека усмивка. Малките китки на ръцете бяха покрити с червеникави косми, пръстите бяха свити навътре, а ноктите боядисани червено. Лукашка все още не се обличаше. Той беше мокър, шията му бе зачервена и очите му блестяха повече от друг път; широките му скули потръпваха; от бялото здраво тяло излизаше в свежия утринен въздух едва видима пара.

— И той е бил човек! — каза Лукашка, като явно се любуваше на мъртвеца.

— Да, ако беше паднал в ръцете му, не би ти простил — обади се един от казаците.

Тихият ангел отлетя. Казаците се разшаваха, заговориха. Двама отидоха да отрежат клони за заслон. Други се запътиха към кордона. Лука и Назарка забързаха да се приготвят за станицата.

След половин час през гъстата гора, която отделя Терек от станицата, Лукашка и Назарка почти тичешком отиваха у дома си, като не преставаха да се разговарят.

— Ти внимавай, не й казвай, че аз съм те пратил; само виж мъжът й у дома ли е, или не е — казваше Лука с резливия си глас.

— А пък аз ще се отбия при Ямка. Ще си погуляем, нали? — питаше смирено Назар.

— Че кога ще гуляем, ако не сега — отговори Лука.

Като стигнаха в станицата, казаците си сръбнаха и се тръшнаха да спят до вечерта.

[1] Монет — сребърна рубла. ↑

X

На третия ден след описаното събитие две роти от кавказкия пехотен полк отседнаха в Новомлинската станица. Разпрегнатият ротен обоз вече стоеше на площада. Кашаварите, изкопали трап и надомъкнали от разни дворове криви пънове, вече варяха кашата. Фелдфебелите проверяваха хората. Обозниците забиваха колове за коневързите. Квартирните, като че бяха у дома си, сновяха по улиците и посочваха квартири на офицерите и войниците. Виждаха се зелени сандъчета, наредени в права линия. Виждаха се кашаварските коли и конете. Наблизо бяха и казаните, в които се вареше кашата. Тук бяха и капитанът, и поручикът, и Онисим Михайлович, фелдфебелът. И всичко това се намираше в същата оная станица, където, както се говореше, бе заповядано да отседнат ротите; следователно ротите бяха у дома си. Защо ще стоят тук? Какви са тия казаци? Приятно ли им е, че ще квартируват у тях? Разколници ли са те или не? От това никой не се интересуваше. Освободени след проверката, изморени и прашни, войниците се пръсват по площадите и улиците шумно и без ред като рой пчели; без ни най-малко да забелязват лошото настроение на казаците, те, по двама, по трима, като разговарят весело и подрънкват с оръжието, влизат по къщите, окачват амунициите, оправят торбичките си и се шегуват с жените. Около любимото за войниците място, край кашата, се събира голяма група и сложили лулички между зъбите, войничетата се вглеждат ту в дима, който се издига незабелязано към горещото небе и се сгъстява във висинето като бял облак, ту в огъня, който трепти в чистия въздух като разтопено стъкло, остроумничат и се надсмиват на казаците и казачките, че живеели съвсем не тъй, както живеят русите. По всички дворове се виждат войници, чува се техният гърлен смях, чуват се ожесточените и кресливи викове на казачките, които бранят къщите си, не дават вода и съдове. Малки момчета и момичета се притискат към майките си или едно в друго, гледат с почуда и уплаха всички движения на военните, които те виждат сега за пръв път, и тичат след тях на почтително разстояние. Старите казаци излизат от къщите, сядат по пезулите до пътните врати и мрачно и мълчаливо гледат суетнята на войниците, сякаш са махнали ръка на всичко и не разбират какво може да излезе от това.

На Оленин, който вече от три месеца бе зачислен като юнкер в един кавказки полк, бе определена квартира в една от най-хубавите къщи в станицата, у хорунжия Иля Василевич, тоест у стрина Улита.

— Каква е тази работа, Дмитрий Андреевич? — питаше запъхтеният Ванюша Оленин, който, облечен в черкезка, яхнал купения в Грозни кабардинец, след петчасовия поход влизаше весело в двора на определената му квартира.

— Какво има, Иван Василич? — запита той, като потупваше коня и гледаше весело запотения, разчорлен и объркан Ванюша, който беше пристигнал с обоза и сега разтоварваше багажа.

Оленин изглеждаше съвсем друг човек. Вместо бръснати скули сега имаше скоро покарали мустаци и брадичка. Вместо полиняло от нощния живот жълтеникаво лице — сега по бузите, на челото, зад ушите се червенееше здрава, загоряла кожа. Вместо чистия, нов черен фрак сега носеше бяла, нечиста черкезка на широки гънки и оръжие. Вместо току-що колосани якички — загорялата му шия сега бе стегната от червената яка на копринена антерия. Той беше облечен по черкезки, но лошо; всеки би познал, че е руснак, а не джигит. Уж всичко беше както трябва и все пак не беше. Въпреки това цялата му външност дишаше здраве, веселост и самодоволство.

— На вас ви е смешно — каза Ванюша, — но я идете и поговорете с този народ: не те пускат и толкова! Една дума не можеш да изтръгнеш от устата им. — Ванюша хвърли сърдито към прага една тенекиена кофа. — Това не са никакви руси!

— Да беше питал станичния началник.

— Но нали не зная местоположението им — отговори оскърбен Ванюша.

— А кажи, кой те оскърбява толкова? — запита Оленин, като се оглеждаше наоколо.

— Дявол ги знае! Тфу! Самия хазаин го няма, казват, че отишъл на някаква крига[1]. А бабата е такава вещица, че бог да те пази! — отговори Ванюша, като се хвана за главата. — Как ще се живее тук, умът не ми стига. По-лоши от татарите, бога ми. Напразно се смятат и те за християни. Татаринът, че е татарин, е по-благороден. „Отиде на крига!“ Каква е тази крига, дето са я измислили, един бог знае! — заключи Ванюша и се врътна.

— Не е, значи, като у нас, сред слугите? — каза Оленин, като се шегуваше, без да слиза от коня.

— Позволете да заведа коня — каза Ванюша, явно озадачен от новия порядък тук, но и поко̀рен на съдбата си.

— Значи, татаринът е по-благороден, а, Ванюша? — повтори Оленин, като слезе от коня и тупна с ръка по седлото.

— Да, вие се смеете! На вас ви е смешно — промълви сърдито Ванюша.

— Чакай, не се сърди, Иван Василич — отвърна Оленин, като продължаваше да се усмихва. — Чакай, аз ще ида при хазаите и ще видиш — всичко ще уредя. И как славно ще живеем тук! Ти само не се вълнувай.

Ванюша не отговори, а само присви очи, погледна презрително след господаря си и поклати глава. Ванюша гледаше на Оленин само като на господар. Оленин гледаше на Ванюша само като на слуга. И те двамата биха се учудили твърде много, ако някой им кажеше, че са приятели. А те бяха приятели, без сами да знаят това. Ванюша бе взет в къщата на Оленин на единадесет години, когато и Оленин беше на същата възраст. Когато Оленин беше на петнадесет години, той по едно време се зае да учи Ванюша и го научи да чете на френски, с което Ванюша премного се гордееше. И сега, в минути на добро разположение на духа, Ванюша пускаше по някоя френска дума, при което винаги глупаво се смееше.

Оленин изтича по стъпалата пред входа на къщата и бутна вратата на пруста. Марянка, която беше само по една розова риза, както обикновено ходят казачките в къщи, отскочи уплашено от вратата и като се прилепи до стената, закри долната част на лицето си с широкия ръкав на татарската риза. Като отвори по-широко вратата, Оленин видя в полуосветената стая цялата висока и стройна фигура на младата казачка. С бързото и жадно любопитство на младостта той неволно забеляза силните и девствени форми, които се очертаваха под тънката басмена риза, и прекрасните черни очи, устремени към него с детски ужас и диво любопитство. „Ето я!“ — помисли си Оленин. „А и още много такива ще има“ — дойде му след това на ум и той отвори друга врата. Старата стрина Улитка, също само по риза, наведена с гръб към него, метеше пода.

— Здравей, майко! Дойдох за квартирата… — започна той.

Казачката, без да се изправя, обърна към него строгото си, но още красиво лице.

— Защо си дошъл? Искаш да се подиграваш с нас? А? Ще ти дам аз една подигравка! Чумата да те тръшне! — завика тя, като гледаше влезлия изкриво с навъсени вежди.

Оленин отначало мислеше, че изморената храбра кавказка войска, към която се числеше, ще бъде приета навсякъде, особено от казаците, другари по оръжие, с радост и затова такъв прием го озадачи. Но без да се смущава, той искаше да обясни, че смята да си плати за квартирата, ала старата не го остави да се доизкаже.

— Защо си дошъл? Каква болест те носи? Рендосана мутра! Почакай, ще си дойде стопанинът, ще ти даде да се разбереш. Не ми трябват твоите мръсни пари. По-добре да не ги виждам! Ще ми омърси къщата с тютюн и после ще иска да ми заплати с пари! Такава напаст не сме виждали! Пораз да те порази!… — пронизително крещеше тя, като прекъсваше Оленин.

„Изглежда, Ванюша има право! — помисли Оленин. — Татаринът е по-благороден“ и сподирен от ругатните на стрина Улитка, излезе от къщата. В това време, когато той излизаше, Маряна, както беше само по розовата риза, но вече забрадена с бяла кърпа чак до очите, неочаквано се провря край него от пруста навън. Като трополеше бързо с босите си крака по стъпалата, тя изтича от входното стълбище, спря се, погледна дръзко със смеещи се очи младия човек и се скри зад къщата.

Твърдата младежка походка, дивият поглед на блестящите под бялата забрадка очи и стройността на силното телосложение на красавицата сега поразиха още по-силно Оленин. „Изглежда, тя ще бъде“ — помисли той. И като мислеше по-малко за квартирата, а все поглеждаше към Марянка, той се приближи до Ванюша.

— Виж ти, и момичето също такова диво — каза Ванюша, който все още се суетеше около колата, но малко развеселен, — също като млада кобилка в табун! Ла фам![2] — прибави той с висок и тържествен глас и се закиска.

[1] Крига наричат заградено с плет място на брега, където ловят риба. ↑

[2] Френска дума: — жена. ↑

XI

Привечер хазаинът се върна от риболов и като научи, че ще му плащат за квартирата, укроти жена си и задоволи исканията на Ванюша.

В новата квартира всичко се уреди. Хазаите се пренесоха в топлата, а на юнкера срещу три монети на месец, дадоха студената къща. Оленин похапна и заспа. Като се събуди на свечеряване, той се изми, изчисти дрехите си, нахрани се и като запали цигара, седна до прозореца, който гледаше към улицата. Жегата беше намаляла. Наклонената сянка на къщата с щръкналото отгоре й дървено украшение се стелеше през прашната улица и дори се пречупваше в основите на другата къща. Стръмният тръстиков покрив на отсрещната къща блестеше от лъчите на залязващото слънце. Въздухът ставаше все по-свеж. В станицата беше тихо. Войниците се бяха настанили и утихнаха. Стадата още не бяха докарани и хората още не се прибираха от работа.

Квартирата на Оленин беше почти на края на станицата. От време на време, някъде далеч отвъд Терек, в ония места, от които беше дошъл Оленин — в Чечня или в Кумицката равнина, — се чуваха глухи гърмежи. Оленин се чувствуваше много добре след тримесечния бивачен живот. По умитото си лице той чувствуваше свежест, по силното си тяло — непривична след поход чистота, по всички отпочинали крайници — спокойствие и сила. В душата му също беше свежо и ясно. Той си спомняше за похода, за отминалата опасност. Спомняше си, че по време на опасността той се държа добре, че не е по-лош от другите и че е приет в обществото на храбрите кавказци. Московските му спомени вече бяха бог знае къде. Старият живот беше заличен и бе започнал нов, съвсем нов живот, в който още не бяха сторени грешки. Той можеше тук, като нов човек между нови хора, да си спечели ново, хубаво име. Той изпитваше младежко чувство на безпричинна радост от живота и като поглеждаше ту през прозореца към децата, които си въртяха пумпал в сянката на къщата, ту в новата си подредена квартирка, мислеше колко приятно ще се нареди в този нов за него селски живот. Поглеждаше и към планините и небето и към всичките му спомени и мечти се примесваше строгото чувство от величавата природа. Животът му започна не тъй, както той очакваше, когато напускаше Москва, а неочаквано хубаво. Планини, планини, планини… се усещаха във всичко, което той мислеше и чувствуваше.

— Кучката целунал! Делвата облизал! Чичо Ерошка кучката целунал! — започнаха изведнъж да викат казачетата, които въртяха пумпалите под прозореца, като поглеждаха към съседната уличка. — Кучката целунал, камата си пропил! — викаха малчуганите, събираха се накуп и отстъпваха назад.

Тези викове бяха отправени към чичо Ерошка, който с пушка на рамо и с окачени на пояса фазани се връщаше от лов.

— Да, сгреших, момчета! Сгреших! — бъбреше старецът, като махаше живо с ръце и поглеждаше към прозорците от двете страни на улицата. Пропих кучката, сгреших! — повтори той, очевидно сърдит, но преструвайки се, че му е все едно.

Оленин се учуди от това отношение на малчуганите към стария ловец, но още повече го изненада изразителното умно лице и силното телосложение на човека, когото наричаха чичо Ерошка.

— Дядка! Ей, казак! — обърна се той към него. — Ела насам.

Старецът погледна към прозореца и се спря.

— Здравей, добри човече — каза той, като приповдигна калпачето над ниско остриганата си глава.

— Здравей, добри човече — отговори Оленин. — Какво викат подире ти тия малчугани?

Чичо Ерошка се приближи до прозореца.

— Ядосват стария човек. Нищо. Аз ги обичам. Нека се радват на чичо си — каза той с твърдата и напевна интонация, с която говорят старите и почтени хора. — Ти началник на войниците ли си, а?

— Не, аз съм юнкер. А къде си убил тия фазани? — запита Оленин.

— В гората ударих три кокошчици — отговори старецът, като обърна към прозореца широкия си гръб, на който, затъкнати с главите на пояса му, цапайки с кръв черкезката, висеха три фазанки. — Не си ли ги виждал? — запита той. — Ако искаш, вземи си двечки. На̀! — И той подаде през прозореца два фазана. — А ти ловджия ли си? — запита той.

— Ловджия. По време на похода и аз убих четири.

— Четири? Много! — каза иронично старецът. — А пияница ли си? Чихир пиеш ли?

— Че защо не? Обичам и да попийна.

— Е, виждам, че си юначага! Ще станем приятели с тебе — каза чичо Ерошка.

— Ела ми на гости — каза Оленин. — И чихир ще пием.

— Че защо да не дойда — каза старецът. — Ти вземи фазаните.

По лицето на стареца личеше, че юнкерът му хареса; той веднага разбра, че при юнкера ще може да пие даром и затова заслужаваше да му подари чифт фазани.

След няколко минути на къщната врата се показа фигурата на чичо Ерошка. Едва сега Оленин забеляза колко едър и силен е този човек, макар червеникавокафявото му лице със съвсем побелялата широка и гъста брада да бе цялото набраздено с дълбоки старчески бръчки — следи от упорит и продължителен труд. Мускулите на краката, ръцете и плещите бяха тъй пълни и закръглени, както биват само у младите хора. На главата му, под късите коси, се виждаха дълбоки зараснали белези от рани. Жилестият му дебел врат беше покрит като врат на бик с гъста мрежа от гънки. Грапавите му ръце бяха загрубели и издраскани. Той прекрачи прага леко и сръчно, свали пушката, изправи я в ъгъла, с бърз поглед огледа и прецени наредените в къщи вещи и внимателно, с извити крака, обути в кожени цървули, влезе в средата на стаята. Заедно с него в стаята нахлу силен, но не неприятен смесен дъх на чихир, ракия, барут и засъхнала кръв.

Чичо Ерошка се поклони пред иконите, оправи брадата си и като се приближи до Оленин, протегна му черната си дебела ръка.

— Хошгилди! — каза той. — Това по татарски значи: добре дошъл; мир вам по тяхному.

— Хошгилди! Зная, зная — отговори Оленин, като му подаде ръка.

— Е, не знаеш, не знаеш реда! Прост си! — каза чичо Ерошка, като клатеше с укор глава. — Кажат ли ти хошгилди, ти кажи: ала рази бо сун, бог да те пази. Тъй, бащице мой, а не хошгилди. Аз на всичко ще те науча. Тук имаше по-рано един ваш човек, русин, Иля Мосеич се казваше, приятели бяхме. Юначага! Пияница, крадец, ловджия… и то какъв ловджия! Аз го научих на всичко.

— А мене на какво ще научиш? — запита Оленин, за когото старецът ставаше всеки миг все по-интересен.

— Ще те водя на лов, риба ще те науча да ловиш, чеченци ще ти покажа, душичка ако поискаш, и душичка ще ти намеря. Виждаш ли какъв човек съм! Шегаджия!… — И старецът се засмя. — Ще поседна, бащице мой, че съм уморен. Карга? — добави той въпросително.

— А какво значи карга? — запита Оленин.

— Значи: добре, по грузински. Аз така си говоря, то си е моя приказка, любима дума: карга, все тъй си казвам, значи — шегувам се. А, ти, бащице мой, нареди да донесат чихир. Войник, ординарец имаш ли? Имаш? Иване! — извика старецът. — Нали у вас всеки войник е Иван. Твоят Иван ли е?

— И той е Иван. Ванюша! Вземи, моля ти се, чихир от хазаите и го донеси тук.

— Ванюша, Иван — все едно. Защо вашите войници са все Ивановци? Иван! — повтори старецът. — Ти, брат, поискай от наченатата бъчва. Те имат най-хубавия чихир в станицата. И повече от тридесет копейки за осмината не давай, защото тя ще гледа да те излъже, вещицата… Нашият народ е безбожен, глупав народ — продължи чичо Ерошка доверчиво, след като излезе Ванюша, — те не ви смятат за хора. За тях ти си по-лош от татарин. Светски хора, казват, руски. А според мене макар и да си войник, ти все пак си човек, и ти имаш душа. Така ли е? Иля Мосеич беше войник, а какъв златен човек беше! Така ли е, бащице? Ето затова нашите не ме обичат, а пък на мене ми е все едно. Аз съм човек весел, обичам всички, аз съм Ерошка! Да, башице!

И старецът ласкаво потупа младия човек по рамото.

XII

А Ванюша, който беше успял да подреди своето домакинство, дори да се обръсне при ротния бръснар и да пусне панталоните над ботушите си в знак, че ротата е разположена в удобни квартири, се намираше в най-добро разположение на духа. Той погледна внимателно, но недружелюбно Ерошка, сякаш беше див, невиждан звяр, поклати глава, като видя изцапания от него под, взе от полицата две празни бутилки и се отправи към хазаите.

— Здравейте, любезни — каза той, решил вече да бъде особено внимателен. — Господарят ме прати да купя чихир; моля, налейте тук.

Старицата нищо не отговори. Момичето, застанало пред малко татарско огледалце, забраждаше с кърпа главата си; то се обърна мълчаливо към Ванюша.

— Ще ви заплатя, почтени хора — каза Ванюша, като подрънкваше в джоба медните монети. — Вие бъдете любезни и ние ще бъдем любезни, тъй е най-добре — добави той.

— Много ли искаш? — запита рязко старицата.

— Осмина.

— Иди, чедо, наточи им — каза стрина Улита, обръщайки се към дъщеря си. — От наченатата бъчва налей, драга моя.

Момичето взе ключовете и една кана и заедно с Ванюша излезе на двора.

— Кажи ми, моля ти се, коя е тази жена — запита Оленин, като сочеше Марянка, която в това време минаваше край прозореца.

Старецът намигна и бутна с лакът младия човек.

— Чакай — каза той и се показа от прозореца. — Кха! Кха! — закашли и замука старецът. — Марянушка! Ей, красавице Марянка! Залюби ме, душичке! Правя си шега — добави той шепнешком, като се обръщаше към Оленин.

Момичето, без да се обръща, размахвайки плавно и силно ръце, мина край прозореца с оная особено напета, младежка походка, характерна за казачките. Тя само повдигна бавно към стареца своите черни, засенчени от миглите очи.

— Залюби ме, ще бъдеш щастлива! — извика Ерошка и като намигна, погледна въпросително Оленин. — Бива си ме и мене, нали? Аз си правя шеги — добави той. — А момичето — същинска царица? А?

— Красавица — каза Оленин. — Извикай я тук.

— Не! Не! — каза старецът. — Нея я сватосват за Лукашка. Лука е смел казак, джигит, тия дни уби един абрек. Аз ще ти намеря по-хубава. Такава ще ти намеря, че цяла в коприна и сребро ще ходи. Щом ти казвам, да знаеш, че ще го направя; красавица ще ти намеря.

— Стар човек си, пък какви работи говориш! — каза Оленин. — Та това е грях?

— Грях ли? Какъв грях? — отговори решително старецът. — Да погледнеш хубаво момиче грях ли е? Да се поразходиш с него грях ли е? Или да го залюбиш е грях? По вас тъй ли е? Не, бащице мой, това не е грях, а спасение. Бог е създал тебе, бог е създал и момичето. Всичко той е създал, бащице. И тъй, да гледаш хубаво момиче не е грях. Та затова е създадено, за да го обичат и да му се радват. Така мисля аз, добри човече.

Като мина през двора и влезе в тъмния, прохладен зимник, пълен с бъчви, Маряна се приближи с обичайната молитва към бъчвата и пусна в нея маркуча. Застанал на вратата, Ванюша я гледаше и се усмихваше. Много смешно му се виждаше това, че тя е само по риза, опъната отзад и повдигната отпред, а още по-смешно му изглеждаше туй, че на шията й висеше наниз от сребърни монети. Той мислеше, че това не е по руски обичай и че у тях слугите много биха се смели, ако видеха такова момиче. „Ла филь ком се требье[1], за разнообразие — мислеше той, — ще кажа сега на господаря.“

— Какво се заплесна такъв, дяволе! — извика изведнъж момичето. — Дай каната.

Като напълни каната със студено червено вино, Маряна я подаде на Ванюша.

— Парите дай на мама — каза тя, като отблъсна ръката на Ванюша с парите.

Ванюша се усмихна.

— Защо сте тъй сърдита, миличка? — каза той добродушно, като тъпчеше на едно място, докато момичето похлупваше бъчвата.

Тя се засмя.

— А вие нима сте добри?

— Ние с господаря сме много добри — убедително отговори Ванюша. — Ние сме тъй добри, че където сме живели, навсякъде нашите хазаи са оставали благодарни. Защото моят господар е благороден човек.

Момичето се поспря, слушайки Ванюша.

— Ами той, твоят господар, женен ли е? — запита тя.

— Не! Нашият господар е млад и не е женен. Защото благородните господа никога не могат да се женят млади — възрази поучително Ванюша.

— Я виж ти! Затлъстял като бивол, а пък за женитба бил млад! Той ли ви е началник? — запита тя.

— Моят господар е юнкер, значи, още не е офицер. А е по-важен и от генерал, от най-първия големец. Защото не само нашият полковник, но и самият цар го познава — гордо обясни Ванюша. — Ние не сме като другите войници-голтаци, на моя господар баща му е сенатор; повече от хиляда души мужици владее, по хиляда рубли ни праща. Затова и навсякъде ни обичат. А има някои и с капитански чин, пък без пари. Колко ми струват такива?…

— Хайде върви, ще заключа — прекъсна го момичето.

Ванюша донесе виното и съобщи на Оленин, че ла филь се тре жули[2] и в същия миг се закиска глупаво и излезе.

[1] Девойката е твърде добра. ↑

[2] Момичето е много красиво. ↑

XIII

В това време на площада засвириха заря. Хората се върнаха от работа. Пред вратите на селото замуча стадото, потънало в облак златист прах. Момичета и жени се засуетиха по улиците и дворовете, прибирайки добитъка. Слънцето се скри съвсем зад далечния снежен хребет. Синкава сянка се разстла по земята и небето. Над потъмнелите градини едва забележимо пламнаха звезди и шумът в станицата постепенно утихваше. Като прибраха добитъка, казачките заизлизаха по пресечките на улицата и чоплейки тиквено семе, сядаха по пезулите край къщите. Към една от тези групи, след като издои двете крави и биволицата, се присъедини и Марянка.

Групата се състоеше от няколко жени и момичета и един стар казак.

Говореха за убития абрек. Казакът разказваше, жените разпитваха.

— А ще му дадат ли голяма награда? — питаше една казачка.

— Разбира се. Казват, че щели кръст да му дадат.

— Мосев пък искал да го измами. Взел му пушката, но началството в Кизляр научило.

— Подла душа е този Мосев!

— Казват, че Лукашка си бил дошъл — обади се едно момиче.

— У Ямкини (Ямка беше неомъжена безпътна казачка, която държеше кръчма) гуляят с Назарка. Казват, че половин ведро изпили.

— Щастлив човек е този Смелчага! — каза някой. — Истински Смелчага! Какво пък! Добър младеж! Много ловък. Умира за правдата. Баща му, чичо Киряк, беше същият; на него се е метнал. Когато го убиха, цялата станица го оплака… Ето ги, идат — продължи жената, като сочеше казаците, които идеха към тях по улицата, — и Ергушов се наредил с тях! Виж го ти, пияницата!

Лукашка, Назарка и Ергушов, след като бяха изпили половин ведро, идеха при момичетата. И тримата, особено старият казак, бяха се зачервили повече от друг път. Ергушов залиташе, смееше се високо и току мушкаше в ребрата Назарка.

— Ей, вие, гургулици, защо не пеете? — викна той към девойките. — Казвам ви, пейте и се веселете с нас.

— Добре дошли! Добре дошли! — чуха се поздрави.

— Защо да пеем? Да не би да е празник? — запита една жена. — Ти си се натряскал, пей си.

Ергушов започна да се киска и блъсна Назарка.

— Хайде, пей ти. После и аз ще пея. Казвам ти, бива си ме.

— Ей, красавици, спите ли? — каза Назарка. — Ние дойдохме от кордона да се почерпим. Ето, пихме вече за здравето на Лукашка.

Лукашка се приближи до групата, повдигна бавно калпака си и се спря пред момите. Широките му скули и вратът му бяха зачервени. Той стоеше и говореше тихо, важно; но в тази бавност и сериозност на движенията му имаше повече живот и сила, отколкото в бъбривостта и припряността на Назарка. Той приличаше на разигран жребец, който, извил опашка и запръхтял, се е спрял като закован на едно място. Лукашка стоеше мирно пред момичетата; очите му се смееха; говореше малко, като поглеждаше ту към пияните си другари, ту към момичетата. Когато Маряна пристъпи към групата, той със спокойно, бавно движение вдигна калпака си, отдръпна се и пак застана срещу нея, като поотмести единия си крак и пъхнал големите си пръсти в пояса, си играеше с камата. В отговор на неговия поздрав Маряна бавно наведе глава, седна на пезула и извади из пазвата си семе. Без да снема очи, Лукашка гледаше Маряна, дъвчеше семе и плюеше. Всички млъкнаха, когато дойде Маряна.

— Какво? За дълго ли сте дошли? — запита една казачка, нарушавайки мълчанието.

— До утре — отговори важно Лукашка.

— Да ти даде бог добра награда — каза казакът, — аз много се радвам, току-що говорех за тебе.

— И аз казвам същото — подхвана пияният Ергушов, смеейки се. — А тези гости какви са? — добави той, като сочеше един минаващ наблизо войник. — Хубава е войнишката ракия, обичам я!

— Трима дяволи доведоха у нас — каза една от казачките. — Старият ходи в общината, но нищо, казали, не може да се направи.

— Аха! Изпати ли си нещо от тях? — каза Ергушов.

— Трябва да са вмирисали къщата ти на тютюн, а? — запита друга казачка. — Да пушат на двора, колкото си искат, но в къщи няма да ги оставя. Ако ще и кметът да дойде, пак няма да ги оставя. Пък и ще те окрадат. А той, кметът, дяволският син, не е взел у тях си никакъв войник.

— Не ги обичаш! — каза пак Ергушов.

— А казват още, че било наредено момите да постилат на войниците и да ги поят с чихир и медовина — каза Назарка, който отмести крака си също като Лукашка и пак също като него килна назад калпака си.

Ергушов избухна в гръмък смях и посегна, та прегърна момичето, което беше най-близко до него. — Истина ви казвам!

— Хей, лепка — изписка момичето, — ще кажа на жена ти!

— Кажи й! — извика той. — Назарка право каза; заповед имаше, той нали е грамотен! Вярно! — И се наведе да прегърне следващото поред момиче.

— Какво искаш бе, мръснико? — изписка, смеейки се, румената кръглолика Устенка и посегна да го удари.

Казакът се отдръпна и малко остана да падне.

— Я виж! Казват, че момите нямали сила, а пък щеше да ме пребие.

— Ама че лепка! Кой дявол те домъкна от кордона! — извика Устенка и като се отдръпна от него, отново прихна да се смее. — Ти си спал, когато е дошъл абрекът, нали? Да беше те заклал, щеше да бъде по-добре.

— Тогава ти щеше да плачеш! — засмя се Назарка.

— Защо ли пък?

— Брей, хич не й е жал. Дали щеше да плаче, а, Назарка? — извика Ергушов.

Лукашка все мълчеше и гледаше Марянка. Погледът му, както личеше, смущаваше момичето.

— Е, Марянке, чувам, че у вас са настанили един от началниците? — каза той, като пристъпи към нея.

Както правеше винаги, Марянка не отговори веднага, а бавно вдигна очи към казаците. Очите на Лукашка се смееха, сякаш в това време между него и момичето ставаше нещо особено, независимо от разговора.

— Да, те са добре, защото имат две къщи обади се вместо Маряна една баба, — а виж у Фомушкин също настанили един техен началник и казват, цялата къща напълнил със свои вещи и Фомушкин сега се чуди къде да дене семейството си. Кога е било такова нещо: цяла орда са докарали в станицата! Какво можем да направим! — добави тя. — И какъв ли дявол дирят тук!

— Казват, че щели да строят мост над Терек — обади се едно от момичетата.

— А пък на мене казаха — продума Назарка, като се приближи към Устенка, — че щели да копаят трап и да затрупат там момите, защото не обичат младите ергени. — И пак направи любимия си поклон, след което всички прихнаха да се смеят, а Ергушов в същата минута взе да прегръща една стара казачка, като пропусна Маряна, която следваше поред.

— А защо не прегръщаш Марянка? Нали караш наред? — запита Назарка.

— Не, старата е по-сладка — викаше казакът, като целуваше бабичката, която се мъчеше да се отскубне от ръцете му.

— Ще ме задуши! — викаше тя и се смееше.

Откъм края на улицата се чуха отмерени стъпки. Казаците престанаха да се кискат. Трима войника в шинели с пушки на рамо вървяха в крак, за да сменят поста при ротната каса. Ефрейторът — стар, окичен с ордени войник — изгледа сърдито казаците и поведе командата тъй, че Лукашка и Назарка, които стояха на пътя, трябваше да се отдръпнат. Назарка се отмести, но Лукашка само примижа, обърна главата и широкия си гръб, но не мръдна от мястото си.

— Не виждаш ли, че има хора, заобиколи — каза той и само изгледа накриво и презрително войниците.

Войниците отминаха мълчаливо, като биеха отмерено крак по прашния път.

Маряна се засмя, а след нея и всички момичета.

— Ей, че пременени юнаци! — каза Назарка. — Също като дългополи псалтове — и той започна да марширува по пътя, като подражаваше на войниците.

Всички започнаха отново да се кискат.

Лукашка бавно се приближи до Маряна.

— А началникът къде се настани у вас? — запита той.

Маряна помисли.

— В новата къща го пуснахме — каза тя.

— Какъв е, стар или млад? — запита Лукашка, като сядаше до момичето.

— Не съм го питала, че да зная — отговори момичето. — Ходих да му наливам чихир; видях го да седи с чичо Ерошка до прозореца, един такъв червеникав. Докара цяла кола разни вещи.

И тя наведе очи.

— Колко се радвам, че си изпросих отпуск от кордона! — каза Лукашка, като се местеше на пезула все по-близо до момичето и го гледаше в очите.

— А за дълго ли си дошъл? — запита леко усмихната Маряна.

— До утре. Дай малко семки — прибави той, като протегна ръка.

Маряна цяла се усмихна и разкри пазвата си.

— Не вземай всичките — каза тя.

— Наистина мъчно ми беше за тебе, бога ми — каза със сдържано-спокоен шепот Лука, като вземаше семки от пазвата на момичето и като се наведе още по-близо до нея, започна да й шепне нещо, а очите му се смееха.

— Няма да дойда, казах ти — изведнъж извика Маряна, като се отдръпваше от него.

— Наистина… Какво исках да ти кажа — прошепна Лукашка, — бога ми! Ела, Машенка.

Марянка поклати отрицателно глава, но се усмихваше.

— Како Марянке! Ей, како! Мама те вика да вечеряме! — извика малкият брат на Маряна, като дотича при казачките.

— Сега ще дойда — отговори момичето, — ти върви, какиното, върви самичък; аз ей сега ще дойда.

Лукашка стана и приповдигна калпака си.

— По всичко личи, че и аз трябва да ходя у дома, така ще е по-добре — каза той, като се преструваше, че му е все едно, и мъчейки се да сдържи усмивката си, се скри зад къщата.

А нощта вече се беше спуснала над селото. Ярки звезди се изсипаха на тъмното небе. По улиците беше тъмно и пусто. Назарка остана с казачките на пезула и в тишината се чуваше техният смях, а Лукашка, като се отдалечи с тихи стъпки от момичетата, сви се като котка и изведнъж, придържайки камата си, която се мяташе, затича безшумно не към своята къща, а към къщата на хорунжия. Като мина две улици и сви към малка пресечна уличка, той прибра полите на черкезката и седна на земята в сянката на оградата. — „Гледай я ти хорунжийката! — мислеше той за Маряна. — Не дава човек и да се пошегува! Чакай, ти ще видиш.“

Стъпки на приближаваща се жена прекъснаха мислите му. Той се ослуша и сам се усмихна. Навела глава, Маряна вървеше с бързи и равни крачки право към него, като почукваше с пръчка по коловете на оградата. Лукашка стана, Маряна трепна и се спря.

— Гледай го дявола проклет! Изплаши ме. Не си е отишъл у дома — каза тя и силно се засмя.

Лукашка прегърна с една ръка момичето, а с другата хвана лицето й. — Какво щях да ти кажа… бога ми!… — Гласът му трепереше и пресекваше.

— Сега по тъмнините ли ще се разговаряме! — отговори Маряна. — Мама ме чака, а ти върви при своята душичка.

И като се отскубна от ръцете му, тя изтича няколко крачки. Щом стигна оградата на техния двор, спря и се обърна към казака, който тичаше до нея и продължаваше да я моли да почака малко.

— Е, какво искаше да ми кажеш, нощен скитник? — И тя пак се засмя.

— Не ми се смей, Маряна! Бога ми! Какво от туй, че си имам душичка? Нека върви по дяволите! Ти само ми кажи една дума, аз тъй ще те обикна — каквото кажеш, това ще направя. Виждаш ли тук? (И той раздрънка пари в джоба си.) Живот ще живеем. Хората се радват, а пък аз? Не виждам от тебе никаква радост, Марянушка!

Момичето не отговори нищо, стоеше пред него и с бързи движения на пръстите чупеше пръчката на малки парчета.

Изведнъж Лукашка стисна юмруци и зъби.

— Докога ще чакам! Аз ли не те обичам, майчице моя? Каквото искаш, прави с мене — каза той изведнъж, злобно намръщен и я хвана за двете ръце.

Маряна не промени спокойния израз на лицето и гласа си.

— Ти, Лукашка, не се перчи много, а чуй какво ще ти кажа — отговори тя, без да си издърпва ръцете, а само отдалечи казака от себе си. — Наистина, аз съм момиче, но все пак чуй ме. Аз не съм господар на себе си, ала щом ме обичаш, чуй какво ще ти кажа. Пусни ръцете ми, аз сама ще ти кажа. Ще се омъжа за тебе, но никаква глупост от мене не чакай — каза Маряна, без да извръща лицето си.

— Какво? Ще се омъжиш за мене? Но това не зависи от нас. Ти ме залюби, Марянушка — говореше Лукашка, който изведнъж от мрачен и буен стана отново кротък, покорен и нежен, като се усмихваше и я гледаше отблизо в очите.

Маряна се притисна към него и силно го целуна по устните.

— Драги мой! — прошепна тя, като го притискаше бурно към себе си. После изведнъж се изскубна, изтича и без да се обръща, сви зад вратата на тяхната къща.

Въпреки молбите на казака да почака още една минутка, да чуе какво ще й каже, Маряна не спираше.

— Върви си! Ще те видят! — каза тя. — Ето и онзи дявол, нашият квартирант, като че ходи по двора.

„Хорунжийката — мислеше си Лукашка — е съгласна да се омъжи за мене! Но това е отделна работа, а сега ти ме залюби.“

Той завари Назарка при Ямка и като погуляха заедно, тръгна при Дуняшка и въпреки нейната неверност, нощува при нея.

XIV

Когато Маряна мина през вратата, Оленин наистина ходеше из двора и чу как тя каза „онзи дявол, нашият квартирант, ходи по двора“. Цялата тази вечер той прекара с чичо Ерошка на чардака на своята нова квартира. Той нареди да изнесат маса, самовар, вино, запалена свещ и при чаша чай и с цигара в уста слуша разказа на стареца, седнал в краката му, на стъпалото на чардака. Макар че времето беше тихо, свещта бърже се топеше и пламъкът играеше на всички страни и осветяваше ту някоя от гредите на чардака, ту масата и съдовете, ту бялата остригана глава на стареца. Нощните пеперуди пърхаха и ронеха прашец от крилцата си, удряха се по масата и в чашите, налитаха в светлината на свещта или изчезваха в тъмнината извън осветения кръг. Оленин и Ерошка изпиха пет бутилки чихир. Всеки път, като наливаше чашите, Ерошка подаваше едната на Оленин, чукаше се с него и говореше неуморно. Разказваше за някогашния живот на казаците, за баща си, наричан Широкия, който сам донасял на гърба си убит глиган, десет пуда тежък, и изпивал на едно сядане две ведра чихир. Разказваше за младините си, за своя другар Гирчик, с когото по време на чумата пренасял през Терек ямурлуци. Разказа за някакъв лов, когато той само за една сутрин убил два елена. Разказа за своята душичка, която заради него нощем ходела на кордона. И всичко това разказа тъй красноречиво и живописно, че Оленин не забелязваше как минава времето.

— Такива ми ти работи, бащице мой — говореше той, — не ме завари ти в златните ми години, та да ти покажа всичко. Сега Ерошка пет пари не струва, а някога името му се носеше из целия полк. Кой има най-хубавия кон, кой има сабя-гурда[1], при кого да се отбият да пийнат, с кого да поскитат? Кого да изпратят в планината да убие Ахмет-хан? Все Ерошка. Кого обичат момичетата? Пак Ерошка… Защото бях истински джигит. Пияница, крадец, цели табуни задигах в планината, песнопоец… за всичко ме биваше. Сега вече и казаци няма такива. Срам ме е да ги гледам. Още педя човек (Ерошка посочи един аршин над земята), обува глупашките ботуши, все у тях гледа, друга радост не знае. Или пък пиян ще се натряска; и ще се напие не като хората, а дявол знае как. А аз какъв бях? Аз бях Ерошка-крадецът; мене не само по станиците, а и по планините ме знаеха. Князе-приятели дохождаха при мене. С всички съм бивал приятел: татарин — татарин, арменец — арменец, войник — войник, офицер — офицер. За мене беше все едно, само да е пияница. А нашите? Ти — казва — трябва да престанеш да мърсиш душата си: с войници няма да пиеш, с татари няма да ядеш.

— Кой ти казва това? — запита Оленин.

— Нашите попове. А моллата или татарският кадия какво казват? „Вие — казва, — неверни гяури, защо ядете свинско?“ Значи, всеки за своя закон държи. А според мене всички сме едно. Бог е сътворил всичко за радост на човека. Грях няма. Вземи например горския звяр. Той живее и в татарската тръстика, и в нашата. Където попадне, там е домът му. Каквото бог е дал, това и яде. А нашите казват, че това било грешно и че щели сме да се печем в пъкъла. Според мене всичко това е измислица — добави той, като помълча малко.

— Кое е измислица? — запита Оленин.

— Това, което говорят поповете. У нас в Червлена, бащице мой, с войсковия старшина бяхме приятели. Юнак човек беше, също като мене. Убиха го в Чечня. Та той казваше, че всичко това поповете са го измислили от себе си. Умреш ли, казва, ще поникне трева на гроба ти и това е всичко. — Старецът се засмя. — Юнак човек беше.

— А на колко години си? — запита Оленин.

— Бог знае! Трябва да има към седемдесет. Когато у вас царуваше царица, аз вече не бях малък. Смятай, много ли са. Ще излязат към седемдесет, а?

— Да, ще излязат. А пък си още юнак.

— Че, благодаря на бога, здрав съм, съвсем здрав съм; само онази вещица, жена ми, дето ме похаби…

— Как?

— Ей тъй, похаби ме…

— Значи: като умреш, трева ще поникне, а? — повтори Оленин.

Очевидно Ерошка не искаше да изрази ясно мисълта си. Той помълча малко.

— А ти как мислиш? Пий! — извика той, като се усмихваше и подаваше на Оленин чаша вино.

[1] Сабите и камите, които в Кавказ се ценят повече от всичко, носят името на майстора си — Гурда. ↑

XV

— Та, за какво се бях разприказвал? — продължи той, като си припомняше. — Да, ето какъв човек съм! Ловец! Друг ловец като мене няма из целия полк. Мога да ти намеря и да ти покажа всякакъв звяр, всякаква птица; какви са, къде се въдят — всичко зная. И кучета имам, и две пушки имам, и мрежа, и въдица, и ястреб — всичко имам, благодаря на бога. Ако ти си истински ловец, ако не се хвалиш, всичко ще ти покажа. Знаеш ли какъв човек съм аз? Попадна ли на някаква следа — аз вече зная от какво животно е, зная къде ще легне, къде ще иде да пие вода или да се отъркаля. Ще си направя скривалище и ще стоя цяла нощ да го чакам. Каква полза да седиш в къщи? Само да си навлечеш някакъв грях на душата или да се натряскаш. Пък и жени ще се насъберат, ще се раздрънкат; деца врякат… жива болест! Друго нещо е да излезеш привечер, да си избереш местенце, да залегнеш в тръстиката, седнеш и си седиш, добро юначе, и чакаш. Всичко, което става в гората, ти е познато. Погледнеш към небето — звездици трепкат, разглеждаш ги, разбираш много ли време имаш още. Оглеждаш се наоколо — гората шумоли и ти чакаш… ей сега ще изпращи, ще дойде глиганът да се потъркаля в тинята. Чуваш как пищят малките орлета, обаждат се петли откъм станицата или гъски. Ако са гъски, значи още не е минало среднощ. Всичко това го зная. А чуеш ли някъде далече пушка да гръмне, всякакви мисли ти идат в главата. Казваш си: кой ли стреля? Някой казак като мене е причакал дивеч и дали го е убил, или само го е похабил и ще тръгне сега горкото животно да ръси даром кръвта си из тръстиката. Не обичам това, никак не обичам! Защо е похабил животното? Глупак! Глупак! Или си мислиш: „Може би абрек е убил някое глупаво казаче.“ Всичко това минава през ума ти. А веднъж, както седях край водата, гледам — реката носи отгоре люлка. Съвсем цяла, само единият й край счупен. Какво не си помислих. Чия ли е тази люлка? Сигурно, мисля си, вашите дяволи, войниците, са влезли в някой аул, подбрали са чеченките, а някой проклетник е убил детенце: вдигнал го е за краката и — о стената. Нима не стават и такива работи? Ех, нямат душа хората! И като си помислих, жал ми стана. Хвърлили са люлката, прогонили са жената, изгорили са къщата, а джигитът е грабнал пушката и е преминал в нашия край да граби. Седиш си и все си мислиш. А като чуеш, че из гъсталака препуска цяло стадо — сърцето ти ще изхвръкне. Елате, милички! Ще те подушат, мислиш си, и седиш, не мърдаш, а сърцето: туп! туп! туп! — просто те люлее. Тази пролет веднъж се приближи до мене голямо черно стадо. „В името на отца и сина…“ — вече бях готов да стрелям. А свинята току изгрухтя на прасенцата: „Пазете се, деца, човек има тук!“ — и те изшумоляха надолу из храсталака. Да можех, със зъби щях да я разкъсам.

— А как тъй свинята е казала на прасенцата, че там има човек — запита Оленин.

— Че ти какво си мислиш? Мислиш, че животното е глупаво? Не, то е по-умно от човека, макар да се казва свиня. То всичко знае. Вземи за пример това: човек ще мине по следите на животното, но няма да ги забележи, а свинята, щом подуши твоята следа — веднага дим да я няма; значи, че тя има ум, че ти не усещаш своята миризма, а тя я усеща. И друго ще ти кажа: ти искаш да я убиеш, а тя иска да си ходи жива из гората. Твоят закон е такъв, нейният — друг. Тя е свиня и все пак не е по-лоша от тебе; също тъй творение божие. Ех! Глупав е човекът, глупав, глупав! — повтори няколко пъти старецът, после наведе глава и се замисли.

Оленин също се замисли, слезе от чардака и сложил ръце на гърба си, тръгна мълчаливо из двора.

Като се опомни, Ерошка вдигна глава и започна да наблюдава втренчено нощните пеперуди, които се виеха над треперливото пламъче на свещта и падаха в него.

— Глупачка! Глупачка! — каза той. — Къде летиш? Глупачка! Глупачка! — Той стана и с дебелите си пръсти започна да пъди пеперудите.

— Ще изгориш, глупачке, ей тука хвъркай, място много — бъбреше той с нежен глас, като се мъчеше да я улови внимателно за крилцата с дебелите си пръсти и да я пусне. — Ти сама си дириш смъртта, а пък на мене ми е жал за тебе.

Той седя дълго, като си приказваше и посръбваше от бутилката. А Оленин ходеше назад-напред по двора. Изведнъж някакъв шепот зад вратата го накара да се спре учуден. Притаил неволно дъх, той чу женски смях, глас на мъж и звук на целувка. Нарочно зашумя с краката си из тревата и се отдръпна към другата страна на двора. Но след малко плетът изскърца. Един казак в тъмна черкезка и бяло дъно на калпака (това беше Лука) мина покрай оградата, а една висока жена с бяла забрадка мина край Оленин. „Нито аз се интересувам от тебе, нито ти от мене“ — говореше му сякаш решителната походка на Марянка. Той я изпроводи с поглед до входа на хазайската къща, дори забеляза през прозореца как тя свали забрадката си и седна на пейката. И изведнъж чувство на тъга, на самотност, някакви неясни желания и надежди и някаква завист към някого завладя душата на младия човек.

Последните светлинки по прозорците угаснаха. Последните звуци из станицата утихнаха. И плетените огради, и белеещият се из дворовете добитък, и покривите на къщите, и стройните тополи — всичко сякаш спеше здрав, тих, трудов сън. Само звънливите непрекъснати звуци на жабите долитаха откъм влажната далечина до напрегнатия слух. На изток звездите оредяваха и като че се разтопяваха в засилващата се светлина. А отгоре, в небесния купол, те се сипваха все по-дълбоко и по-гъсто. Подпрял глава на ръцете си, старецът заспа. В отсрещния двор пропя петел. А Оленин все ходеше и ходеше, замислен за нещо. Звуците на песен, пята от няколко гласа, долетяха до слуха му. Той се приближи към оградата и се заслуша. Млади казашки гласове звънтяха във весела песен, а над всички с голяма сила се издигаше един младежки глас.

— Знаеш ли кой пее? — каза събудилият се старец. — Това е джигитът Лукашка. Той уби един чеченец; затова се и радва. И на какво се радва? Глупак, глупак!

— А ти убивал ли си хора? — запита Оленин.

Изведнъж старецът се надигна на лактите си и приближи лице до лицето на Оленин.

— Дявол! — извика той срещу него. — Защо питаш? За това не бива да се говори. Тежко, тежко нещо е да погубиш една душа! Прощавай, бащице, и сит съм, и пиян съм — каза той, като ставаше. — Утре да дойда ли да вървим на лов?

— Ела.

— Гледай да станеш рано, иначе — глоба ще плащаш.

— Не бой се, и преди тебе ще стана — отговори Оленин.

Старецът тръгна. Песента замлъкна. Чуха се стъпки и весел говор. Малко след туй отново се понесе песента, но този път по-далече и към предишните гласове се бе присъединил силният глас на Ерошка. „Чудни хора! Чуден живот!“ — помисли Оленин, като въздъхна, и се върна самичък в своята стая.

XVI

Чичо Ерошка беше свръхщатен и самотен казак; жена му станала православна преди двадесетина години, избягала от него и се омъжила за един руски фелдфебел; деца нямаше. Той не се хвалеше, като казваше, че някога е бил първият юнак в станицата. Всички знаеха неговото някогашно юначество в полка. Не едно убийство и на чеченци, и на руси тежеше на душата му. И по планините беше ходил, и руси беше ограбвал, и в затвора беше задържан два пъти. По-голямата част от живота му премина на лов из горите, където той по цели денонощия прекарваше само с парче хляб и не пиеше нищо друго освен вода. Затуй пък в станицата гуляеше от сутрин до вечер. Като се върна от квартирата на Оленин, той поспа два-три часа и буден още преди разсъмване, лежеше на кревата и преценяваше човека, с когото се запозна вчера. Простотата на Оленин много му хареса (простота в този смисъл, че Оленин не жалеше виното). И самият Оленин му хареса. Той се чудеше защо всички руси са все прости и богати и защо нищо не знаят, а пък всички са учени. Той обмисляше сам тия въпроси, обмисляше и какво да си изпроси от Оленин. Къщата на чичо Ерошка беше доста голяма и не беше стара, но се забелязваше отсъствието на жена в нея. Въпреки обичайната грижа на казаците за чистотата стаята му беше измърсена и в най-голямо безредие. На масата бяха захвърлени един окървавен ямурлук, половин сладка питка и до нея оскубана и разкъсана врана за храна на ястреба. По пейките бяха разхвърляни цървули, една пушка, кама, торба, мокри дрехи и парцали. В ъгъла, в каче с кална, воняща вода, киснеха други цървули; там бяха изправени пушката и кобилката. На пода бяха захвърлени мрежата, няколко убити фазана, а около масата се разхождаше, като кълвеше по мръсния под, вързана за крака кокошка. В незапалената печка беше сложено едно гърне, пълно с някаква млечна течност. Върху печката писукаше малък сокол, който се мъчеше да се откъсне от връвта, а един оскубан ястреб седеше мирно на края, гледаше накриво кокошката и от време на време извиваше глава ту наляво, ту надясно. Самият чичо Ерошка лежеше по гръб на един къс креват, сложен между стената и печката, само по риза, и вдигнал силните си крака на печката, човъркаше с дебелите си пръсти струпеите по ръцете си, издраскани от ястреба, който носеше на ръце без ръкавици. Из цялата стая и особено около самия старец въздухът беше пропит от онзи силен, не неприятен, смесен лъх, който съпътствуваше стареца.

— Уйде-ма, чичо? (тоест: у дома ли си, чичо?) — чу той през прозореца остър глас, в който веднага позна гласа на съседа си Лукашка.

— Уйде, уйде, уйде. Дома съм, ела! — извика старецът. — Съсед Марко, Лука Марко, защо ти е дотрябвал чичо? За кордона ли си тръгнал?

Ястребът трепна от вика на своя господар и заудря криле, като дърпаше връвта, с която бе вързан.

Старецът обичаше Лукашка и единствен него изключваше от презрението си към младото поколение казаци. Освен това Лукашка и майка му, като съседи, често даваха на стареца вино, каймак и други стопански произведения, които Ерошка нямаше. Чичо Ерошка, който винаги бе увлечен в нещо, всякога обясняваше практически своите подбуди. „Че какво? Те са имотни хора — казваше си той. — Аз им давам пресен дивеч, кокошка, а и те не забравят чичо Ерошка: донасят ми понякога баничка, понякога питка.“

— Здравей, Марко! Драго ми е, че те виждам — извика весело старецът и с бързо движение смъкна босите си крака от кревата, скочи, направи две крачки по скърцащия под, погледа изкривените си крака и изведнъж му стана смешно за краката му: усмихна се, удари веднъж с босата пета, удари още веднъж и се завъртя. — Добре го направих, нали? — запита той и малките му очи светнаха. Лукашка едва се усмихна. — Какво, на кордона ли тръгваш? — каза старецът.

— Донесох ти чихир, чичо. Нали ти обещах на кордона.

— Бог да те закриля — отговори старецът, вдигна захвърлените на пода гащи и антерия, облече ги, стегна ги с ремък, поля вода на ръцете си от една счупена паница, обърса ги в старите си гащи, с едно парче от гребен оправи брадата си и застана пред Лукашка. — Готов съм! — каза той.

Лукашка взе една паница, избърса я, напълни я с вино и като седна на скамейката, поднесе я на чичо Ерошка.

— Наздраве! В името на отца и сина! — каза старецът, поемайки тържествено виното. — Да постигнеш всичко, което желаеш, да станеш юнак над юнаците, орден да заслужиш!

Лукашка също произнесе молитвените думи, отпи от виното и го сложи на масата. Старецът стана, донесе сушена риба, тури я на прага, очука я с една тояга, за да омекне, сложи я със загрубелите си ръце в единствената синя чиния и я поднесе на масата.

— Имам всичко, и закуска имам, благодаря на бога — каза той гордо. — А как е Мосев? — запита старецът.

Лукашка разказа как подофицерът му взе пушката. Личеше, че той иска да знае мнението на стареца.

— За пушката не настоявай — каза старецът, — ако не дадеш пушката, награда няма да получиш.

— Но какво да правя, чичо! Щом си малолетен[1], казват, няма награда. А пушката е хубава, кримска. Осемдесет монети струва.

— Остави, ти казвам! Тъй аз някога се захванах със сотника: искаше ми коня. Дай ми, казва, твоя кон, ще те представя за хорунжий. — Не го дадох и тъй си останах.

— Но какво да правя, чичо! Ето трябва и кон да си купя, а пък казват, че отвъд реката не можеш да купиш за по-малко от петдесет монети. Мама още не е продала виното.

— Ех! За такива работи ние някога не се кахъряхме — каза старецът, — когато чичо ти Ерошка беше на твоите години, задигаше цели табуни от ногайците и ги прекарваше отвъд Терек. Случвало се е хубав кон да дам за шише ракия или за един ямурлук.

— Че защо така евтино? — запита Лукашка.

— Глупав, глупав си, Марко! — отговори презрително старецът. — Не може иначе, затова и крадеш, за да не бъдеш скъперник. А вие май не сте и виждали как се подкарват коне. Защо мълчиш?

— Че какво да кажа, чичо? — отговори Лукашка. — Явно е, че ние не сме такива хора.

— Глупав си, глупав си, Марко! Не сме такива хора! — повтори подигравателно старецът. — Не такъв казак бях аз на твоите години.

— Но какво да правя? — запита Лукашка.

Старецът поклати глава презрително.

— Чичо Ерошка беше прост, нищо не жалеше. Затова пък всички в Чечня ми бяха приятели. Ще ми дойде на гости някой приятел, ще го напоя с ракия, ще го посрещна добре, ще го сложа да легне при мене, а когато отида при него и подарък, пешкеш[2] ще му занеса. Тъй постъпват хората, а не като вас: само се забавлявате като деца, дъвчете семки и плюете люспите им — заключи презрително старецът, като представяше с гримаса как сегашните казаци дъвчат семки и плюят люспите им.

— Това е тъй! — каза Лукашка. — Зная.

— Ако искаш да си юначага, бъди джигит, а не мужик. Че и мужикът знае да купи кон: ще наброи парите и ще вземе коня.

И двамата помълчаха.

— Какво да ти кажа, чичо. Досадно е и в станицата, и на кордона; а няма къде да поскиташ. Всички са страхливци. Ето например Назар. Бяхме преди няколко дни в един аул; Гирей хан ни предложи да идем в Ногаи за коне, никой не отиде; а сам какво мога да направя?

— Ами чичо ти? Мислиш, че вече не мога? Не, имам сили! Дай ми кон, ей сега ще тръгна за Ногаи.

— Защо да говорим празни приказки? — каза Лука. — Ти ми кажи какво да правя с Гирей хан? Казва: ти само ми прекарай конете до Терек, аз после, ако ще цял табун да е, ще му намеря мястото. Нали е с бръсната глава — мъчно може да му повярва човек.

— На Гирей хан може да се вярва, целият му род са добри хора; баща му беше верен приятел. Само слушай чичо си, аз на лошо няма да те науча: накарай го да ти се закълне, така ще бъде по-сигурно; а тръгнеш ли с него, пистолетът ти да бъде готов. Особено когато започнете да делите конете. Веднъж тъй щеше да ме убие един чеченец: поисках му по десет монети за кон. За вярване — вярвай му, но без пушка не лягай да спиш.

Лукашка слушаше внимателно стареца.

— Чичо, а казват, че ти си имал някакво разковниче — каза той, след като бе мълчал известно време.

— Разковниче нямам, но аз ще те науча как стават тия неща. Ти си добро момче, не забравяш стария човек. Да те науча ли, а?

— Научи ме, чичо.

— Костенурка си виждал, нали? Тя е истински дявол, костенурката.

— Виждал съм, как да не съм виждал!

— Ти намери гнездото й и го загради с една оградка, за да не може да мине. Тя ще дойде, ще обиколи и веднага ще се върне; ще намери разковниче, ще го донесе, ще събори оградката. Ти побързай на следната заран и гледай: където оградката е съборена, там е останало и разковничето. Вземи го и го носи, където искаш. Нито кофа̀ри, нито брави… нищо не може да ти се опре…

— А ти опитвал ли си, чичо?

— За опитване, не съм опитвал, но добри хора са ми разправяли. Аз съм си служил само с една магия: когато ще пътувам с кон, преди да го яхна, винаги ще кажа: „Здравствуйтя“. И слава богу, досега никой не ме е убил.

— Че какво е това „здравствуйтя“ бе, чичо?

— Нима не знаеш? Ех, чуден народ! Като не знаеш, питай чичо си. Хайде, слушай добре и повтаряй след мене:

Здравствуйтя живучи в Сиони.

Со царь твой.

Мы сядем на кони.

Софоние вопие,

Захарие глаголе.

Отче Мандрыче

Человеко-веко-любче.

— Веко-веко-любче — повтори старецът. — Научи ли го? Ха кажи го!

Лукашка се засмя.

— И ти, чичо, смяташ, че затова не са те убили? Може пък и тъй да е.

— Умни станахте вие. Все пак ти го научѝ и го кажи. От това нищо няма да загубиш. Ето, аз изпях „Мандрыче“ и сега ми е леко — и старецът се засмя. — А ти, Лука, не ходи в Ногаи, тъй ще те посъветвам аз.

— Защо?

— Не е времето сега такова, друг народ сте вие, не казаци, а — боклук! Пък и тези руси, дето ги докараха тук! Ще те осъдят. Наистина остави това. За вас ли е такова нещо! Ех, ние с Гирчика, случвало се е…

И старецът беше готов да разказва своите безкрайни истории. Но Лукашка погледна през прозореца.

— Вече съвсем съмна, чичо — прекъсна го той. — Време е да си ходя, а ти се отбивай понякога.

— Христос да ти помага! А пък аз ще ида при офицера. Обещах му на лов да го водя; добър човек изглежда.

[1] Малолетни наричат ония казаци, които още не са започнали действителна кавалерийска служба. ↑

[2] Пешкеш — подарък. ↑

XVII

От чичо Ерошка Лукашка тръгна за дома си. Когато се върна, влажна росиста мъгла се беше вдигнала от земята и бе обгърнала станицата. Тук-там се раздвижи добитък, забулен в мъглата. Все по-често и по-енергично се обаждаха петлите. Въздухът ставаше прозрачен и хората започнаха да се събуждат. Като се приближи съвсем, Лукашка съгледа мократа от мъглата ограда на техния двор, входната врата и отворения килер. На двора се чуваха в мъглата удари от брадва. Лукашка влезе в къщи. Майка му вече беше на крак и застанала пред печката, хвърляше в нея дърва. На кревата още спеше сестричето му.

— Е, Лукашка, наскита ли се? — каза тихо майка му. — Къде беше цяла нощ?

— В станицата бях — отговори неохотно синът, като вадеше пушката от калъфа и я разглеждаше.

Майка му поклати глава.

Като сипа барут в пушката, Лукашка взе една торбичка, извади няколко празни патрона и започна да ги пълни, затъквайки ги старателно с увити в парцалчета куршумчета. Той подръпна със зъби затъкнатите патрони, прегледа ги добре и остави торбичката.

— Мамо, бях ти поръчал да ми закърпиш торбата, закърпи ли я, а? — запита той.

— Разбира се! Нямата кърпеше нещо снощи. Да не би да е вече време да вървиш на кордона. Не можах никак да те видя.

— Ето, само да се приготвя и трябва да тръгвам — отговори Лукашка, като завързваше торбичката с барута. — А нямата къде е? Да не е излязла?

— Трябва да сече дърва. Все за тебе тъгува. Няма да мога вече да го видя, казва. Сложи ей тъй ръка на лицето си, после щракне с пръсти и притисне ръце на сърцето, сякаш иска да каже: жал ми е. Да ида ли да я извикам? За абрека всичко разбра.

— Извикай я — каза Лукашка. — А там някъде бях оставил мас, донеси я: трябва да намажа сабята си.

Старата излезе и след няколко минути по скърцащите стъпала влезе в къщи нямата сестра на Лукашка. Тя беше шест години по-голяма от брат си и би приличала извънредно много на него, ако не беше присъщото на всички глухонеми тъпо и грубо-променливо лице. Облеклото й се състоеше от една груба риза, цялата в кръпки; краката й бяха боси и изцапани; на главата си носеше вехта синя забрадка. Вратът, ръцете и лицето бяха мускулести като у всеки мужик. Личеше и по облеклото, и по всичко, че върху нея неизменно лежи тежката мъжка работа. Тя донесе наръч дърва и ги хвърли до печката. После се приближи към брат си с радостна усмивка, която сбърчи цялото й лице, бутна го по рамото и започна с ръце, с лице и с цялото си тяло да му прави бързи знаци.

— Добре, добре! Браво, Степка! — отговори брат й и кимна с глава. — Всичко си приготвила, закърпила, браво! На̀, вземи! — Той извади от джоба си две курабийки и й ги подаде.

Лицето на нямата се зачерви и тя нададе диви викове от радост. Като взе курабийките, тя започна да прави още по-бързи знаци, сочейки все в една страна и прокарвайки дебелия си пръст по веждите и по лицето си. Лукашка я разбираше и непрекъснато кимаше и се усмихваше. Тя казваше, че брат й трябва да носи курабийките на момите, че момите го обичат и че едно момиче, Марянка, е най-добра и го обича. Че говори за Марянка, разбираше се от бързите движения на ръцете й към двора на Марянкини, после тя сочеше своите вежди, лицето си, мляскаше с уста и клатеше глава. „Обича те“ — казваше тя, като притискаше ръка на гърдите си, целуваше своята ръка и сякаш прегръщаше някого. Майка й се върна и като разбра за какво говори нямата, усмихна се и поклати глава. Нямата й показа курабийките и отново замуча от радост.

— Казах тия дни на Улита, че ще изпратя сватове — обади се майката, — добре посрещна думите ми.

Лукашка погледна мълчаливо майка си.

— Слушай, майко! Виното трябва да караме. Кон ще трябва да си купя.

— Ще го откараме, когато му дойде времето; нека приготвя бъчвите — отговори майка му, която очевидно не искаше синът й да се меси в домакинските работи. — Когато си тръгваш — каза старата на сина си, — вземи от пруста торбичката. От съседите заех, за да ти приготвя едно-друго за кордона. Или да ти дам дисагите?

— Добре — отговори Лукашка. — Ако отвъд реката дойде Гирей хан, прати го на кордона, че сега дълго време няма да ми дадат отпуск. С него имам една работа.

Той почна да се приготвя.

— Ще го изпратя, Лукашка, ще го изпратя. А вие цяла нощ у Ямкини ли гуляхте? — каза старата. — Като ставах да наглеждам добитъка, чувах сякаш твоя глас да пее.

Лукашка не отговори, излезе в пруста, метна през рамо дисагите, запретна горната си дреха, взе пушката и се спря на прага.

— Сбогом, мамо — каза той на майка си и дръпна да затвори вратата след себе си. — Ти изпрати по Назарка едно буре, обещах на момчетата; той ще се отбие при тебе.

— Христос да те пази, Лукашка! Бог да ти помага! Ще изпратя, от новата бъчва ще изпратя — отговори старата, като се приближи до оградата. — Но чуй какво ще ти кажа — прибави тя, навеждайки се през оградата.

Казакът се спря.

— Ти си погуля тука, слава богу! Млад си, защо да не се веселиш? Пък и бог да ти праща щастие. Това е добре. Но там, синко, внимавай… Преди всичко угаждай на началника си, иначе не може! А аз ще продам виното, ще събера пари, кон ще ти купя и булка ще ти сватосам.

— Добре, добре! — отговори навъсен синът.

Нямата извика, за да го накара да се обърне към нея. Посочи главата и ръката си, което значеше: обръсната глава, чеченец. После събра вежди, сякаш се прицелваше с пушка, извика и започна бързо да пее, като клатеше глава. Тя казваше на Лукашка да убие още един чеченец.

Лукашка я разбра, усмихна се и като крепеше пушката на гърба си под ямурлука, с бързи и леки крачки се скри в гъстата мъгла.

Старата постоя мълчаливо на вратата, после се върна в къщи и веднага се залови за работа.

XVIII

Лукашка се запъти към кордона, а чичо Ерошка в същото това време свирна на кучетата и като прескочи плета, по задните дворове стигна до квартирата на Оленин (когато отиваше на лов, той не обичаше да среща жени). Оленин още спеше, дори Ванюша, който се беше събудил, но още не бе станал, се оглеждаше наоколо и мислеше дали не е време вече за ставане, когато чичо Ерошка с пушка през рамо и в пълна ловджийска премяна отвори вратата.

— Тревога! — извика той с плътния си глас. — Тревога! Чеченци идат! Иване! Слагай самовара на господаря си. А ти ставай! Бързо! — викаше старецът. — Тъй е у нас, добри човече! Ето вече и момите станаха. Погледни през прозореца, виж — една отива вече за вода, а ти спиш.

Оленин се събуди и скочи. Колко леко и весело му Стана, като видя стареца и като чу гласа му.

— Бързо! Бързо, Ванюша! — извика той.

— Така ли се ходи на лов! Хората вече ще закусват, а ти спиш. Лям! Къде отиваш! — извика той на кучето. — Пушката готова ли ти е, а? — викаше старецът, сякаш цяла тълпа хора имаше в къщата.

— Е, изложих се, няма какво. Барута, Ванюша! Пълни патроните! — каза Оленин.

— Глоба! — викаше старецът.

— Дю те вулеву?[1] — запита Ванюша, като се хилеше.

— Ти не си наш! Ти не бъбреш по нашенски, дяволе! — изкрещя срещу него старецът, като показваше корените на зъбите си.

— Щом е за пръв път, прощава се — пошегува се Оленин, обувайки големите ботуши.

— За пръв път се прощава — отговори Ерошка, — а успиш ли се втори път, едно ведро чихир глоба ще дадеш. Напече ли слънцето, елен не можеш намери.

— Пък и да го намериш, той е по-умен от нас — каза Оленин, като повтаряше думите на стареца, казани снощи, — не можеш го измами.

— Да, смей се! Убий го, че тогава говори. Е, хайде бързай! Ето и хазаинът ти иде — каза Ерошка, като гледаше през прозореца. — Гледай го как се е докарал, облякъл новата дреха, да видиш, че е офицер. Ех, народ, народ!

Наистина Ванюшка съобщи, че хазаинът иска да види господаря.

— Ларжан[2] — каза той дълбокомислено, предупреждавайки господаря си за значението на това посещение на хорунжия. Веднага след това сам хорунжият в нова черкезка с офицерски пагони на раменете и с лъснати ботуши — нещо рядко за казаците, — като се поклащаше важно и с усмивка на лице, влезе в стаята и поздрави с „добре дошъл“.

Хорунжият, Иля Василевич, беше образован казак, прекарал бе известно време в Русия и беше учител, а най-важното — бе благороден. Той искаше да се показва като благороден; но неволно под грозното лустро на лекомислието, самоувереността и безобразния говор, който бе придобил, се чувствуваше същият чичо Ерошка. Това личеше и по загорялото му лице, и по ръцете му, и по зачервения нос. Оленин го покани да седне.

— Здравейте, бащице Иля Василевич! — каза Ерошка, като стана и както се стори на Оленин, се поклони иронично ниско.

— Здравейте, чичо! Ти вече си тук? — отговори хорунжият, като кимаше небрежно.

Хорунжият беше към четиридесетгодишен човек с побеляла клинообразна брадичка, сух, тънък и красив и още доста запазен за своите четиридесет години. Като идеше при Оленин, той, както личеше, се страхуваше да не го вземат за обикновен казак и искаше да накара Оленин веднага да почувствува важността му.

— Това е нашият Нимврод египетски — каза той, като се обръщаше към Оленин с усмивка на самодоволство и сочеше стареца. — Ловец пред господаря. Пръв из нашия край за всяка работа. Може би вече сте благоволили да разберете?

Чичо Ерошка гледаше краката си, обути в мокри цървули, поклащаше замислено глава, сякаш се чудеше на умението и учеността на хорунжия и повтаряше на себе си: „Нимврод гицки. Какво ли няма да ти измисли?“

— Каним се да вървим на лов — каза Оленин.

— Тъй вярно! — забеляза хорунжият. — А аз имам една дребна работица с вас.

— Какво ще обичате?

— Тъй като вие сте благороден човек — започна хорунжият — и тъй като, мога да кажа, че и ние също тъй имаме честта да бъдем офицер, поради това можем постепенно всякога да се споразумяваме като всички благородни хора. (Той спря и погледна усмихнато стареца и Оленин.) Но ако вие желаете, по съгласие с мене, тъй като моята жена е жена глупава в нашето съсловие, не е могла в настоящо време да разбере в истинския смисъл вашите думи от вчерашна дата. Затова моята квартира за полковия адютант можеше да струва шест монети без конюшнята — а даром аз, като благороден човек, винаги мога да я освободя. Но тъй като вие я искате, то аз, който също съм офицер, мога във всичко да се съглася лично с вас и като жител на тукашния край, не само според нашия обичай, а във всичко мога да съблюдавам условията…

— Ясно и разбрано — измърмори старецът.

Хорунжият говори все тъй още дълго време. От всичко това Оленин с известно усилие можа да разбере желанието на хорунжия да получава по шест сребърни рубли на месец за квартирата. Той се съгласи на драго сърце и предложи на госта си чаша чай. Хорунжият отказа.

— Според нашия глупав обред — каза той — ние смятаме за грешно да се пие от светска чаша. Макар че според моето образование аз бих могъл да разбирам, но моята жена поради човешките слабости…

— Какво, ще пиете ли един чай?

— Ако позволите, ще донеса своя чаша, особита — отговори хорунжият и излезе на чардака. — Дай ми чашата! — извика той.

След няколко минути вратата се отвори и една загоряла млада ръка в розов ръкав се подаде през вратата с една чаша. Хорунжият се приближи, взе чашата и пошепна нещо на дъщеря си. Оленин наля чай на хорунжия в особитата, а на Ерошка — в светска чаша.

— Обаче аз не желая да ви задържам — каза хорунжият, като се пареше и допиваше чая си. — Аз, тъй да се каже, също имам голяма любов към риболов и сега съм тук нещо като в отпуск, тъй да се каже в междучасие от длъжността. Също имам желание да опитам щастието си — няма ли да ми се паднат дароветете на Терек. Надявам се, че и вие някога ще ме посетите, да пийнем от родителското, както е по нашия казашки обичай — добави той.

Хорунжият се поклони, стисна ръка на Оленин и излезе. Докато Оленин се приготвяше, чуваше заповедническия и рязък глас на хорунжия, който даваше нареждания на домашните. А след няколко минути Оленин видя хорунжия да минава край неговия прозорец със запретнати до колене гащи, с окъсана антерия и с мрежа на рамото.

— Мошеник! — каза чичо Ерошка, като допиваше чая си в светската чаша. — Нима ти наистина ще му плащаш шест монети на месец? Къде се е чуло такова нещо! Най-добрата къща в селото ще ти дадат за две монети. Ама че дявол! Че аз моята за три монети ще ти дам.

— Не, ще остана тук — каза Оленин.

— За шест монети! Личи, че имаш грешни пари. Ее-х! — отговори старецът. — Дай чихир, Иване!

Като закусиха и пийнаха ракия за „добър път“, Оленин и старецът излязоха заедно в осем часа̀ сутринта.

При вратите те се натъкнаха на една впрегната кола. Забрадена до очите с бяла кърпа, с антерия върху ризата, с ботуши и дълга тояга в ръка, Маряна теглеше воловете с вързано за рогата им въже.

— Миличка! — каза старецът, като уж посягаше да я улови.

Марянка замахна към него с тоягата и погледна весело и двамата с прекрасните си очи.

На Оленин му стана още по-весело.

— Да вървим, да вървим! — каза той, като мяташе пушката през рамото и чувствуваше отправения към него поглед на девойката.

— Ди! Ди! — прозвуча подире им гласът на Маряна и веднага след туй заскрибуца потеглилата кола.

Докато пътят вървеше край селото, през пасищата, Ерошка все приказваше. Той не можеше да забрави хорунжия и непрекъснато го ругаеше.

— Но защо му се сърдиш толкова? — запита Оленин.

— Скъперник! Не обичам такива! — отговори старецът. — Ще умре, всичко ще остане. За кого трупа? Две къщи издигна. Друга една градина отне чрез съд от брата си. А и като просбописец е голямо куче! От други села дохождат при него да им пише прошения. Каквото напише, изведнъж стане. Бива го. Но за кого трупа тия пари? Има само едно момче и момичето; ще го омъжи — сам ще остане.

— Значи, зестра събира — каза Оленин.

— Каква зестра? Момичето ще го вземат и тъй, то е чудесно момиче. Но той, дяволът му с дяволите, иска на богат да го даде. Голям откуп иска да отмъкне. Има един казак, Лука, мой съсед и племенник, юнак момче, дето уби чеченеца, отдавна вече иска момичето, но той не го дава. Ту едно, ту друго ще измисли. Малко е момичето, казва. А аз зная какво мисли. Иска да му се кланят, да му се молят. Какъв срам беше за това момиче. И все пак за Лукашка ще я сватосат. Защото е пръв казак в станицата, джигит, уби абрек, орден ще получи.

— Ами за туй какво ще кажеш? Вчера, като ходех из двора, видях момичето на хазаите да се целува с някакъв казак — каза Оленин.

— Лъжеш! — извика старецът и се опря.

— Кълна се! — каза Оленин.

— Жената е дявол — каза Ерошка умислен. — А какъв беше този казак?

— Не видях.

— А дъното на калпака му какво беше? Бяло ли?

— Да.

— А антерията червена, нали? Висок колкото тебе?

— Не, по-висок.

— Той е бил. — Ерошка гръмко се засмя. — Той е бил, моят Марко. Лукашка. Аз го наричам Марко, шегувам се. Същият. Обичам го! Такъв бях и аз, бащице мой. Какво ще ги гледаш? Случвало ми се е, моята душичка спи с майка си или със снаха си и аз пак успея да се вмъкна при нея. Живееха във висока къща; майка й беше цяла чума, дявол, никак не ме обичаше, а пък аз взема приятеля си, Гирчик го наричаха. Пристигам под прозореца, кача се на раменете му, дигам прозореца и пипам в тъмното. Тя спеше на миндера до самия прозорец. Веднъж я изплаших, събуди се, не ме позна, почна да се тюхка! Кой е? — пита. А аз не бива да говоря. Майка й започна да шава до нея. Свалих калпака и го наврях в мутрата й — веднага ме позна по ширита, който беше на калпака. Изскочи навън. От нищо не се нуждаех тогава. И каймак, и грозде, всичко мъкнеше тя — добави Ерошка, който обясняваше всичко практически. — И не беше само тя. Живот се живееше тогава.

— А сега?

— Ето: ще вървим след кучето, ще прогоним фазана на някое дърво, тогава — стреляй.

— Подир Марянка би ли се повлякъл?

— Ти гледай кучетата. Довечера ще ти кажа — отговори старецът, като сочеше своя любимец Лям.

Те млъкнаха.

Като изминаха стотина крачки в разговор, старецът отново се спря и посочи една пръчка, която лежеше напряко на пътя.

— Какво мислиш? — каза той. — Мислиш, че това е случайно? Не. Тази пръчка лошо лежи.

— Кое е лошото?

Той се усмихна.

— Нищо не знаеш. Ти мене слушай. Когато една пръчка лежи тъй, ти не я прескачай, а или я заобиколи, или я махни от пътя си и прочети молитвата: „В името на отца и сина, и светия дух“ и после си върви спокойно. Нищо няма да ти направи. Така са ме учили някога старите хора.

— Глупости — каза Оленин. — По-добре разкажи за Маряна. Ходи ли тя с Лукашка?

— Шт! Сега мълчи — старецът отново прекъсна с шепот този разговор, — само слушай. Навлизаме в гората.

И старецът, като стъпяше тихо с цървулите си, тръгна напред по една тясна пътека, която водеше в гъстата, дива, непроходима гора. Той няколко пъти се обръща назад, поглеждайки намръщен Оленин, който шумолеше и тропаше с големите си ботуши, и понеже носеше невнимателно пушката, на няколко пъти закачи клоните на дърветата, надвесени над пътя.

— Не шуми, върви по-тихо, ей, войниче! — говореше му със сърдит шепот той.

Във въздуха се чувствуваше, че слънцето е изгряло. Мъглата се разнасяше, но все още покриваше върховете на гората. Гората изглеждаше страшно висока. При всяка стъпка напред местността се променяше, Което изглеждаше дърво, се оказваше храст, а някоя тръстика изглеждаше като цяло дърво.

[1] Чай искате ли? ↑

[2] Пари. ↑

XIX

Част от мъглата се беше вдигнала, откривайки мокрите тръстикови покриви, а друга част се превръщаше на роса, която овлажняваше пътя и тревата край оградите. Навсякъде из комините се извиваше дим. Хората излизаха от селото — кой на работа, кой на реката, кой на кордона. Ловците вървяха един до друг по влажния, обрасъл с трева път. Кучетата махаха с опашки, поглеждаха господаря си и тичаха на всички страни. Милиарди комари се виеха из въздуха и преследваха ловците, като покриваха гърбовете, очите и ръцете им. Миришеше на трева и горска влага. Оленин непрекъснато поглеждаше към колата, в която седеше Марянка и подкарваше воловете с дългата тояга.

Беше тихо. Звуците откъм станицата, които се чуваха доскоро, сега вече не стигаха до ловците; само кучетата шумяха из тръните и от време на време се обаждаха птици. Оленин знаеше, че в гората е опасно, че абреци винаги се крият по тия места. Той знаеше също тъй, че за пешеходеца в гората пушката е силна защита. Не че се страхуваше, но той чувствуваше, че друг на негово място би се страхувал и се вглеждаше с особено напрежение в мъгливата, влажна гора, вслушваше се в редките, слаби звукове, стискаше пушката и изпитваше приятно и ново за него чувство. Чичо Ерошка вървеше напред и при всяка локва, където личаха двойни следи от животно, се спираше, разглеждаше ги внимателно и ги показваше на Оленин. Той почти не говореше, само от време на време шепнешком правеше своите бележки. По пътя, из който вървяха, някога бе минала кола, а сега той бе обрасъл с трева. Брястовата и чинарова гора от двете страни на пътя беше тъй гъста и непроходима, че в нея нищо не можеше да се види. Почти всяко дърво беше обвито от горе до долу с дива лоза; долу гъсто растеше тъмен трънак. Всяка малка полянка беше обрасла с къпини и тръстики със сиви люлеещи се връхчета. На места големи пътеки, прокарани от дивите животни, и други, малки като тунели фазанови пътечки, се отделяха от пътя към гъстата гора. Мощната растителност на тази още недостъпна за добитъка гора на всяка стъпка поразяваше Оленин, който досега не беше виждал подобно нещо. Тази гора, опасността, старецът със своя тайнствен шепот, Марянка със своята мъжествена стройна снага и планините — всичко това се струваше на Оленин като сън.

— Вдигна фазан — прошепна старецът, като се озърташе и нахлузваше калпака на лицето си. — Закрий си муцуната: фазан! — махна той сърдито на Оленин и отмина напред почти пълзешком. — Не обича той човешката муцуна.

Оленин беше още назад, когато старецът се спря и започна да оглежда едно дърво. Един петел изкряск а от дървото срещу кучето, което лаеше към него, и Оленин видя фазана. Но в същото време се чу изстрел като от оръдие — гръмна юнашката пушка на Ерошка и петелът изпърха, полетяха от него пера и той падна на земята. Като се приближаваше към стареца, Оленин подплаши друг фазан. Вдигна пушката, прицели се и гръмна. Фазанът се изви стремително нагоре и после като камък, закачайки се за клоните, падна в храсталака.

— Браво! — извика засмян старецът, който не можеше да стреля, когато птицата хвърчи.

Те прибраха фазаните и тръгнаха нататък. Оленин, възбуден от движенията и похвалата, непрекъснато говореше на стареца.

— Стой! Оттук ще хванем — прекъсна го старецът, — вчера тук видях следи от елен.

Те се отбиха в гъсталака и като отминаха към триста крачки, излязоха на една поляна, обрасла с тръстика и на места залята с вода. Оленин все оставаше назад от стария ловец, а чичо Ерошка, на двадесетина крачки пред него, се наведе над нещо, кимайки му многозначително, и махаше с ръка. Като го настигна, Оленин видя следи от човешки стъпки, които му сочеше старецът.

— Виждаш ли?

— Виждам. Какво? — каза Оленин, като се стараеше да говори, колкото може по-спокойно. — Следа от човек.

Неволно му мина през ума за Куперовия Патфайндер и за абреците, а като гледаше колко тайнствено вървеше старецът, той не се решаваше да попита и се съмняваше опасността ли или ловът са причина за тази тайнственост.

— Не, това е моя следа — отговори просто старецът и посочи тревата, под която едва се забелязваше следа от животно.

Старецът тръгна нататък. Оленин не се откъсваше от него. Като отминаха двадесетина крачки и започнаха да се спускат надолу, те стигнаха в гъсталака, до една широко разклонена круша, под която пръстта беше черна и се виждаше пресен животински тор.

Обвитото с дива лоза място приличаше на покрита, приветлива беседка — тъмна и прохладна.

— Тази сутрин е бил тук — каза с въздишка старецът, — гледай, леговището му е още потно, прясно.

Изведнъж на десетина крачки от тях в гората се чу страшно пращене. Те трепнаха и стиснаха пушките, но нищо не се виждаше; чуваше се само как се чупят сухи клони. За миг само се чу равномерен бърз галопен тропот, който постепенно премина в ехтене и се разнасяше все по-далеко и по-далеко, все по-нашироко и по-нашироко из тихата гора. Нещо като че се скъса в сърцето на Оленин. Той напразно се взираше в зеления гъсталак и най-после се обърна към стареца. Чичо Ерошка, стиснал пушката на гърдите си, стоеше неподвижно; калпакът му беше килнат назад, очите му горяха с необикновен блясък и отворената уста, из която стръвно се показваха наядените му жълти зъби, тъй си и стоеше отворена.

— Рогач! — продума той. И като хвърли отчаян пушката на земята, започна да дърпа бялата си брада. — Тук е бил! Да бяхме минали по пътеката! Глупак! Глупак! — И той хвана сърдито брадата си. — Глупак! Свиня! — повтаряше и дърпаше до болка брадата. Над гората през мъглата сякаш нещо прелетя; все по-далеч и по-далеч, все по-широко и по-широко се носеше ехото от стремителния бяг на подплашения елен…

Едва привечер Оленин се върна заедно със стареца — уморен, гладен и силен. Яденето беше готово. Той похапна, пийнаха си със стареца, тъй че му стана топло и весело, и после излезе на чардака. Отново пред очите му се издигаха планините, огрени от сиянието на залеза. Отново старецът му разказваше своите безкрайни истории за лова, за абреците, за душичките, за безгрижния юначен живот. Отново красавицата Маряна влизаше, излизаше и минаваше през двора. Под ризата се очертаваше силното девствено тяло на красавицата.

XX

На другия ден Оленин тръгна сам, без стареца, към същото място, където подплашиха елена. Вместо да обикаля през вратата на селото, той мина, както правеха всички в станицата, през трънливите огради. И още не беше успял да очисти тръните, закачили се по черкезката му, неговото куче, което изтича напред, вече вдигна два фазана. Щом навлезе в храсталака, започнаха на всяка крачка да излитат фазани. (Старецът вчера не бе му показал това място, за да го запази за лов с кобилката.) Оленин уби пет фазана, а стреля всичко дванадесет пъти и се измъчи, цял се обля в пот, като се провираше из храстите да ги прибира. Той извика кучето, затвори ударника на пушката, сложи куршум вместо сачми и като пъдеше комарите с ръкавите на черкезката, тръгна тихичко към вчерашното място. Обаче невъзможно беше да удържи кучето, което още на пътя откри следи, и той уби нови два фазана, тъй че, като се забави заради тях, едва към пладне можа да попадне на вчерашното място.

Денят беше съвсем ясен, тих, горещ. Утринната роса бе пресъхнала дори в гората и безброй комари полепваха и просто покриваха лицето, гърба и ръцете. Кучето от черно стана сиво; целият му гръб бе покрит с комари. Черкезката, през която те забиваха своите жила, също посивя. Оленин беше готов да побегне от комарите; вече му се струваше, че през лятото няма да може да се живее в станицата. Той дори тръгна към дома, но като си спомни, че тук живеят хора, реши да изтърпи, да се остави да го хапят комарите. И — чудно нещо — към пладне това усещане му стана дори приятно. Стори му се дори, че ако не беше тази атмосфера, пълна с комари, която го обкръжаваше от всички страни, ако не беше това тесто от комари, което ръката му размазваше по потното лице, и този неприятен сърбеж по цялото тяло, тукашната гора би загубила за него своята особеност и своята прелест. Тези милиарди насекоми тъй подхождаха на тази дива, богата до безобразие растителност, на това множество от животни и птици, които изпълняха гората, на тази тъмна зеленина, на този ароматен, топъл въздух, на тези вадички с мътна вода, които навсякъде се процеждаха от Терек и бълбукаха някъде под увисналите листа, че му стана приятно именно онова, което по-рано изглеждаше ужасно и нетърпимо. Като заобиколи мястото, където вчера дигна животното, и не срещна нищо, той поиска да си почине. Слънцето се беше дигнало право над гората и непрекъснато изгаряше с отвесните си лъчи гърба и главата му, когато той излизаше на някоя поляна или на пътя. Седемте тежки фазана тежаха до болка на кръста му. Той намери вчерашните следи от елена, промъкна се в гъсталака под храста, на същото онова място, където вчера бе лежал еленът, и полегна в неговото леговище. Огледа тъмната зеленина наоколо, огледа потното място, вчерашния тор, отпечатък от коленете на елена, буца чернозем, откъртена от елена, и своите вчерашни следи. Беше му прохладно, приятно, за нищо не мислеше, нищо не желаеше. И изведнъж го обхвана такова странно чувство на безпричинно щастие и любов към всичко, че той, по стар детски навик, започна да се кръсти и да благодари някому. Изведнъж с особена яснота мина през ума му: „Ето аз, Дмитрий Оленин, такова особено спрямо останалите същество, лежа сега сам, бог знае къде, на мястото, където е живял елен, стар елен, красив, който може би никога не е виждал човек, и в такова място, в което никога никой от хората не е бил и не е мислил това, което аз мисля. Седя, а около мене се издигат млади и стари дървета и едно от тях е обвито от клоните на дива лоза; около мене гъмжат фазани, пропъждайки се един друг, и усещат може би убитите си братя.“ Той попипа своите фазани, разгледа ги и обърса топло окървавената си ръка в черкезката. „Подушват ме може би чакалите и с недоволни муцуни се промъкват на срещуположната страна; около мене, прелитайки между листата, които им изглеждат като огромни острови, трептят във въздуха и бръмчат комари: един, два, три, четири, сто, хиляда, милион комари и всички те нещо и заради нещо бръмчат около мене, и всеки един от тях е също тъй особен, неприличащ на другите Дмитрий Оленин, какъвто съм и аз.“ Той ясно си представи какво мислят и защо бръмчат комарите. „Тука, тука, приятели! Ето кого можем да хапем“ — бръмчат те и се полепват по него. И му стана ясно, че той съвсем не е руски дворянин, член на московското общество, приятел и роднина на тогова и оногова, а е също такъв комар или такъв фазан, или елен като ония, които живеят сега около него. „Също като тях, като чичо Ерошка, ще поживея и ще умра. И право казва той: само трева ще поникне.“

„Но какво от туй, че ще поникне трева? — мислеше той по-нататък. — Все пак трябва да се живее, трябва да бъда щастлив; защото аз желая само едно — щастие. Няма значение, каквото и да съм: същото такова животно ли, както всички, над което ще поникне трева и нищо повече, или пък рамка, в която се е включила част от единното божество, все пак аз трябва да живея най-щастливо. А как трябва да живея, за да бъда щастлив, и защо не бях щастлив по-рано?“ И започна да си припомня своя минал живот и се погнуси от себе си. Той сам се видя такъв придирчив егоист, когато в същност лично той нямаше нужда от нищо. И продължаваше да гледа прозирната зеленина около себе си, залязващото слънце, ясното небе и се чувствуваше все тъй щастлив, както и преди малко. „Защо съм щастлив и за какво живеех по-рано? — помисли той. — Колко бях придирчив за себе си, какво не измислях и не постигнах нищо освен срам и мъка! А ето че нищо не ми трябва, за да бъда щастлив!“ И изведнъж пред него като че се откри нов свят. „Щастието — да — каза си той, — щастието се състои в това да живееш за другите. Това е ясно. В човека е вложена нуждата от щастие; значи, тя е законна. Като я задоволяваш егоистично, тоест като дириш за себе си богатства, слава, удобства за живот, любов, може да се случи така, че стечението на обстоятелствата да направи невъзможно задоволяването на тия желания. Следователно тия желания са незаконни, а не нуждата от щастие. Кои желания могат всякога да бъдат задоволени, независимо от външните условия? Кои? Любовта, самоотрицанието!“ Той толкова се зарадва и развълнува, като откри тази, както му се стори, нова истина, че скочи и започна нетърпеливо да търси за кого по-скоро да се пожертвува, на кого да направи добро, кого да обича. „Нали аз нямам нужда от нищо — мислеше той, — защо да не живея за другите?“ Той взе пушката и с намерението да се върне по-скоро у дома, за да обмисли всичко това и да намери случай да направи добро, излезе из гъсталака. Като стигна до една поляна, той се озърна: слънцето вече не се виждаше, отвъд върховете на дърветата ставаше по-хладно и местността му се стори съвсем непозната, не приличаше сякаш на оная около станицата. Изведнъж всичко се промени — и времето, и характерът на гората; небето се затуляше от облаци, вятър шумеше по върховете на дърветата, наоколо се виждаха само тръстики и загнили паднали дървета. Той започна да вика кучето, което бе изтичало подир някакво животно, и гласът му отекна самотен. И изведнъж му стана страшно неприятно. Той започна да са плаши. Мина му през ума за абреците, за убийствата, за които му бяха разказвали, и той чакаше: ей сега ще изскочи зад някой храст чеченец и той ще трябва да се брани и да умре или да избяга. Той си спомни и за бога, и за бъдещия живот тъй, както не беше си спомнял това отдавна. А наоколо се виждаше все същата мрачна, строга, дива природа. „И заслужава ли да живееш за себе си — мислеше той, — когато всеки миг можеш да умреш, и то да умреш, без да си направил нещо добро, и тъй, че никой няма да научи за тебе.“ Той тръгна в оная посока, където предполагаше, че е станицата. За лов вече не мислеше, чувствуваше убийствена умора и оглеждаше особено внимателно, почти с ужас, всеки храст и всяко дърво, очаквайки всеки миг да му видят сметката. Като походи доста дълго, той излезе при една вада, в която течеше песъчлива, студена вода от Терек, и за да не се лута повече, реши да тръгне по нея. Той вървеше, без да знае къде ще го изведе вадата. Изведнъж зад него зашумя тръстиката. Той трепна и стисна пушката. Засрами се: измореното куче, дишайки тежко, се втурна към студената вода и започна да я лочи.

Той пи заедно с него и тръгна по посоката, където то вървеше, като предполагаше, че то ще го изведе в станицата. Но въпреки че имаше за другар кучето, всичко наоколо му изглеждаше още по-мрачно. Гората тъмнееше, вятърът все по-силно и по-силно вилнееше по върховете на старите изпочупени дървета. Някакви големи птици с писък се виеха около гнездата си в тия дървета. Растителността ставаше по-бедна, все по-често се срещаха шумящи тръстики и голи пясъчни поляни, по които личаха следи от диви животни. Към воя на вятъра се присъединяваше и някакъв друг, невесел, еднообразен вой. Изобщо на душата му ставаше тежко, неприятно. Той попита фазаните, които висеха отзад на колана му, и разбра, че един фазан липсва. Беше се откъснал и паднал, на пояса стърчаха само окървавената шийка и главичката. Стана му страшно като никога. Той започна да се моли на бога и се страхуваше само от едно — че ще умре, без да е направил нещо добро, хубаво; а пък толкова му се искаше да живее, да живее, за да извърши някакъв подвиг на саможертва.

XXI

Изведнъж сякаш слънце грейна в душата му. Той чу звуци на руски говор, чу бързото и равномерно течение на Терек и след две-три крачки пред него се откри кафявата движеща се повърхност на реката със сиво-червения мокър пясък по бреговете, видя далечната степ, кулата на поста, открояваща се над водата, един оседлан кон, който ходеше спънат из тръните, видя и планините. Червеното слънце се показа за миг иззад облаците и с последните си лъчи блесна весело по реката, по тръстиките, по кулата и по казаците, събрани накуп, между които Лукашка със своята бодра фигура неволно привлече вниманието на Оленин.

Без всякаква видима причина Оленин отново се почувствува съвсем щастлив. Беше излязъл при Нижнепротоцкия пост, на Терек, срещу спокойния аул на отвъдната страна. Той поздрави казаците, но понеже не намери още повод да направи някому добро, влезе в къщурката. И там не му се представи случай. Казаците го приеха студено. Той влезе в стаята и запуши цигара. Казаците почти не обърнаха внимание на Оленин, първо, защото той пушеше цигара, и второ, защото си имаха друго развлечение тази вечер. От планината бяха пристигнали с посредник буйни чеченци, роднини на убития абрек, за да откупят тялото. Чакаха да дойде от станицата началството на казаците. Братът на убития, висок, строен, с подстригана и боядисана червена брада, макар и облечен в окъсана черкезка, с висок калпак на главата, беше спокоен и величав като цар. В лицето той много приличаше на убития абрек. Никого не удостояваше с поглед, нито веднъж не погледна убития и клекнал в сянката, само плюеше, като пушеше с луличка, и от време на време издаваше малко повелителни гърлени звуци, в които почтително се вслушваше неговият спътник. Личеше, че това е джигит, който неведнъж вече се е срещал с руси при съвсем други условия и че сега между русите не само нищо не го учудваше, но и не го интересуваше. Оленин поиска да се приближи до убития и се вгледа в него, но братът погледна спокойно-презрително Оленин над веждите и каза нещо отсечено и сърдито. Посредникът побърза да покрие с черкезката лицето на убития. Оленин бе поразен от величествения и строг израз на лицето на джигита; той понечи да заговори с него и да го запита от кой аул е, но чеченецът хвърли бегъл поглед към него, плю презрително и извърна глава. Оленин много се учуди, че планинецът не се интересува от него, и си обясни равнодушието му само с глупостта му или с туй, че не знае руски. Той се обърна към другаря му. Другарят, посредник и преводач, беше също тъй окъсан, но черен, а не червенокос, извънредно подвижен, със съвършено бели зъби и бляскави очи. Посредникът заговори на драго сърце и поиска цигара.

— Бяха петима братя — разказваше посредникът на своя развален полуруски език, — ето този вече трети брат убиват русите, останаха само двама; той джигит, голямо джигит — говореше посредникът, като сочеше чеченеца. — Кога убили Ахмед хан (така се наричал убитият абрек), той бил отвъд, сред тръстиките; всичко видял; как го сложили в лодка и как го откарали на брега. Седял там, докато мръкнало; искал да убие стареца, но другите не му дали.

Лукашка се приближи до разговарящите и седна.

— А от кой аул сте? — запита той.

— Ей там в оная планина — отговори посредникът, като сочеше отвъд Терек в една синкава мъглива клисура. — Суюк-су знаеш ли? Десетина версти зад него.

— А Гирей хан от Суюк-су познаваш ли? — запита Лукашка, очевидно горд с това познанство. — Той ми е побратим.

— Съседи сме — отговори посредникът.

— Браво! — И Лукашка, очевидно много заинтересуван, заговори с преводача на татарски.

Скоро пристигнаха на коне ротният командир и станичният старейшина, придружени от двама казаци. Сотникът, от новите казашки офицери, поздрави казаците, но никой не извика да му отговори, както е във войската: „Здраве желаем, ваше благородие“, а само тук-таме някои чинно се поклониха. Някои, между тях и Лукашка, скочиха и застанаха мирно. Подофицерът докладва, че на поста всичко е благополучно. Всичко туй се стори смешно на Оленин: сякаш тия казаци си играеха на войници. Но формалността скоро премина в естествени отношения; и сотникът, който беше също такъв сръчен казак, както другите, започна живо да разговаря на татарски с преводача. Написаха някакъв документ, дадоха го на посредника, взеха парите от него и се приближиха до тялото.

— Кой от вас е Гаврилов Лука? — попита сотникът. Лукашка свали калпак и се приближи.

— Пратих рапорт за тебе на полковия командир. Какво ще излезе, не зная; представих те за кръст за храброст — за подофицер е още рано. Грамотен ли си?

— Съвсем не.

— А какъв юнак ще стане от тебе! — каза сотникът, като продължаваше да играе ролята на началник. — Сложи си шапката. От кои си, от Гаврилови ли? Да не си син на Широкия?

— Племенник му е — отговори подофицерът.

— Зная, зная. Е, хайде, помогнете им — обърна се той към казаците.

Лицето на Лукашка просто сияеше от радост и изглеждаше по-красиво от друг път. Като се отдръпна от подофицера и сложи калпака си, той отново седна до Оленин.

Когато трупът бе отнесен в лодката, чеченецът-брат се доближи до брега. Казаците неволно се отдръпнаха, за да му направят път. Със силен тласък на крака той се отдели от брега и скочи в лодката. Сега той за пръв път, както забеляза Оленин, изгледа набързо всички казаци и пак нервно попита нещо другаря си. Другарят му отговори и посочи Лукашка. Чеченецът го погледна и като се извърна бавно, започна да гледа към отсрещния бряг. Не омраза, а студено презрение изразяваше този поглед. Той каза още нещо.

— Какво каза? — запита Оленин подвижния преводач.

— Ваши бият нас, наши муши с кама вас. Всичко е една хурда-мурда — каза посредникът, който очевидно лъжеше, после се засмя, като оголи белите си зъби, и скочи в лодката.

Братът на убития седеше, без да мръдне, и гледаше втренчено към отсрещния бряг. Той така мразеше и презираше, че не намираше тук дори нищо интересно. Посредникът, застанал на края на лодката, удряше с веслото ту на едната, ту на другата страна, управляваше сръчно и говореше непрестанно. Като пресичаше косо течението, лодката ставаше все по-малка и по-малка, гласовете долитаха едва чуто и най-после казаците видяха, че онези спряха при отвъдния бряг, дето бяха оставили конете си. Там те изнесоха тялото; макар че конят се дърпаше, сложиха го напряко на седлото, после възседнаха конете и тръгнаха бавно по пътя край аула, от който бе наизлязъл много свят и ги гледаше. А казаците от отсамния бряг бяха необикновено доволни и весели. От всички страни се чуваха смях и закачки. Сотникът и станичният тръгнаха да се почерпят в къщичката при кордона. Лукашка с весело лице, на което напразно се мъчеше да придаде важен израз, седеше до Оленин, опрял лакти на колене, и дялаше някаква пръчка.

— А защо пушите? — запита той, като че това наистина го интересуваше. — Нима е хубаво?

Очевидно той каза това само защото бе забелязал, че Оленин не се чувствува добре и че е сам сред казаците.

— Така, по навик — отговори Оленин. — Защо?

— Хм! Ако някой от нас почне да пуши, това е цяло нещастие! Ето, планината не е далеч, нали? — каза Лукашка, като сочеше клисурата. — Но не бих могъл да стигна до нея!… Ами вие как ще тръгнете за дома си самичък, тъмно е? Ще дойда да ви придружа, ако искате — каза Лукашка, — помолете подофицера.

„Какъв добър момък“ — помисли Оленин, като гледаше веселото лице на казака. Той си спомни за Марянка и за целувката, която бе чул зад вратата, и му стана жал за Лукашка, жал за това, че не е образован. „Каква глупост и неразбория! — мислеше той. — Човек убил човека и е щастлив, доволен, като че е извършил най-добро дело. Нима нищо не му говори, че тук няма повод за голяма радост? Че щастието не е в туй, да убиваш, а да се жертвуваш?“

— Да те пази бог да не му паднеш в ръцете — каза един от казаците, който бе присъствувал при отплуването на лодката с трупа, обръщайки се към Лукашка. — Чу ли, като запита за тебе?

Лукашка вдигна глава.

— Кой, онзи приятел ли? — запита Лукашка, като имаше пред вид чеченеца.

— Той, оня приятел няма да се вдигне никога, но червенокосият побратим…

— Нека благодари на бога, че той самият си отиде жив и здрав — каза Лукашка засмян.

— На какво толкова се радваш? — каза Оленин на Лукашка. — Ако бяха убили твоя брат, нима щеше да се радваш?

Очите на казака се смееха, като гледаше Оленин. Той, изглежда, разбра всичко, което искаше да му каже Оленин, но стоеше над тези съображения.

— Че какво? И без това не може! Нима те не ни убиват?

XXII

Сотникът и станичният си отидоха; а Оленин, за да направи удоволствие на Лукашка и да не върви сам из тъмната гора, помоли да пуснат Лукашка и подофицерът го пусна. Оленин мислеше, че Лукашка иска да види Марянка и изобщо беше радостен, че ще има за другар такъв приятен на вид и разговорлив казак. Лукашка и Марянка неволно се сливаха в неговото въображение и той намираше някакво удоволствие в това да мисли за тях. „Той обича Маряна — мислеше си Оленин, — а бих могъл да я обичам аз.“ И някакво силно и ново за него чувство на умиление го овладяваше, когато вървяха към дома си из тъмната гора. На Лукашка също му беше весело. Нещо прилично на обич се чувствуваше между тези двама толкова различни младежи. Всеки път, когато се поглеждаха един друг, и на двамата им се искаше да се смеят.

— Ти през коя врата ще минеш? — запита Оленин.

— През средната. Но аз ще ви изпратя до блатото. После вече не се страхувайте от нищо.

Оленин се засмя.

— Та нима аз се страхувам? Ти се върни, благодаря ти. Ще си отида сам.

— Нищо, нищо! А пък аз и без това нямам работа. Но как няма да се страхувате? И ние се страхуваме — каза Лукашка и също се смееше, успокояваше самолюбието му.

— Ти ела с мене. Ще си поприказваме, ще пийнем, пък на сутринта си върви.

— Нима няма да намеря място, където да пренощувам — засмя се Лукашка, — но подофицерът каза да се върна.

— Вчера чух като пееше, пък те и видях, като…

— Всички сме хора… — И Лука поклати глава.

— Вярно ли е, че си щял да се жениш? — запита Оленин.

— Мама иска да ме жени. Но аз още си нямам кон.

— Ти не си ли строеви?

— Къде ти! Току-що съм постъпил. Още нямам кон, а няма и откъде да взема. Затова и не ме женят.

— А колко струва един кон?

— Пазарихме тези дни един отвъд реката, шестдесет монети им дадохме, не се съгласиха, а конят е ногайски.

— Ще се съгласиш ли да ми станеш драбант? (При походите драбантите са нещо като ординарци на офицерите.) Аз ще те изискам и кон ще ти подаря — каза внезапно Оленин. — Истина ти казвам, аз имам два, единият не ми трябва.

— Как да не ви трябва? — каза Лукашка, смеейки се. — Защо ще ми го подарявате? Ще спечеля, ще даде бог.

— Наистина ти казвам! Или ти не искаш да ставаш драбант? — каза Оленин, зарадван, че му дойде на ум да подари единия кон на Лукашка. Но кой знае защо, той се чувствуваше някак неудобно, беше му съвестно. Той искаше и не знаеше какво да каже.

Лукашка пръв прекъсна мълчанието.

— Вие в Русия имате ли си своя къща? — запита той.

Оленин не можа да се сдържи и му каза, че има не една, а няколко къщи.

— Хубави къщи? По-големи от нашите? — добродушно запита Лукашка.

— Много по-големи, десет пъти по-големи, по на три етажа — разказваше Оленин.

— А такива коне като нашите имате ли?

— Аз имам сто коня, по триста, по четиристотин рубли единият, само че не такива като вашите. По триста сребърни рубли! Чуден тръс имат, знаеш… Но все пак тукашните повече ми харесват.

— А вие как дойдохте тук — доброволно или насила? — запита Лукашка, който сякаш все се подсмиваше. — Ето къде сте се заблудили — добави той, като сочеше пътеката, покрай която минаваха, — трябвало е да хванете надясно.

— Аз пожелах да дойда — отговори Оленин, — искаше ми се да видя вашите места, да участвувам в походите.

— И аз бих отишъл на поход сега — каза Лука. — Чуй, чакали вият — прибави той, като се ослушваше.

— А не те ли е страх, че си убил човек? — запита Оленин.

— От какво ще ме е страх? Бих участвувал и в някой поход! — повтори Лукашка. — Тъй ми се иска, тъй ми се иска…

— Може би ще идем заедно. Нашата рота ще тръгне преди празника, също и вашата сотня.

— И защо ви е трябвало да дохождате тука? Къща си имате, коне си имате и слуги си имате. Да бях на ваше място, щях само да гуляя, да гуляя… А какъв чин имате?

— Аз съм юнкер, а сега съм представен за повишение.

— Ако не се хвалите, че животът ви е така нареден, на ваше място аз никъде не бих ходил. Та аз и оттук никъде не бих отишъл. Добре ли се живее при нас?

— Да. Много добре — каза Оленин.

Беше вече съвсем тъмно, когато те, разговаряйки тъй, приближиха станицата. Още ги забулваше тъмният мрак на гората. Вятърът свиреше високо по върховете на дърветата. Чакалите сякаш изведнъж започваха да вият, да се кискат и да плачат съвсем близо край тях; а отпред, в станицата, вече се чуваше женски говор, кучешки лай, очертаваха се ясно силуетите на къщите, светеха огньове и се усещаше миризма, особената миризма на дим от говежди тор. Оленин чувствуваше тъй силно, особено тази вечер, че тук, в станицата, е неговият дом, неговото семейство, цялото му щастие и че никога никъде не е живял и няма да живее тъй щастливо, както в тази станица. Така много обичаше всички тази вечер, и особено Лукашка! Като стигна у дома, Оленин, за голяма почуда на Лукашка, сам изведе от обора коня, който бе купил в Грозни — не онзи, който яздеше винаги, а другия, който, макар и стар, също не беше лош, и му го даде.

— Защо ми го подарявате? — каза Лукашка. — Аз още с нищо не съм ви услужил.

— Истина ти казвам, на мене нищо не ми струва — отговори Оленин, — вземи го, и ти ще ми подариш нещо… Ето, и на поход ще идем.

Лука се смути.

— Но как тъй? Нима конят струва малко? — каза той, без да гледа коня.

— Вземи го де, вземи! Ако не го вземеш, ще ме оскърбиш. Ванюша, заведи сивия у тях.

Лукашка хвана повода.

— Е, благодаря. Като от невиделица ми дойде…

Оленин беше щастлив като дванадесетгодишно момче.

— Завържи го тук. Конят е добър, купих го в Грозни, прекрасно бяга. Ванюша, дай ни чихир. Да влезем вътре.

Донесоха вино. Лукашка седна и взе една паричка.

— Ще даде бог и аз ще ви се отблагодаря — каза той, като допиваше виното. — А как се казваш?

— Дмитрий Андреич.

— Е, Митрий Андреич, бог да ти помага. Ще бъдем другари. Сега и ти дохождай у нас. Макар и да не сме богати, все ще намерим с какво да гостим побратима. Ще кажа и на мама, ако ти дотрябва нещо: каймак или грозде. А дойдеш ли на кордона, аз съм твой слуга — за лов ли, отвъд реката ли да идем, каквото поискаш. Ето, ако знаех, преди няколко дни убих такъв глиган! Така го раздадох на казаците, а щях да го донеса на тебе.

— Добре, добре. Благодаря. Само че не го впрягай, той не е впряган.

— Как тъй ще впрягам кон! А чуй какво още ще ти кажа — добави Лукашка, като наведе глава, — ако искаш, аз имам един побратим, Гирей хан се казва, вика ме да идем да завардим пътя, по който слизат планинците, може да идем, значи, заедно; аз няма вече да те оставя, водач[1] ще ти бъда.

— Ще идем, ще идем някога.

Лукашка, изглежда, се успокои съвсем и разбра отношението, което имаше към него Оленин. Неговото спокойствие и естественото му отношение учудиха Оленин и дори му бяха малко неприятни. Те дълго разговаряха и вече късно Лукашка — непиян (той никога не биваше пиян), но много пил, стисна ръката на Оленин и си отиде.

Оленин надникна от прозореца да види какво ще прави той, след като излезе на двора. Лукашка вървеше тихо, навел глава. После изведе коня на улицата, изведнъж тръсна глава, скочи като котка върху него, прехвърли оглавника, провикна се силно и полетя надолу по улицата. Оленин мислеше, че той ще отиде да сподели радостта си с Марянка; но макар Лука да не направи това, той чувствуваше, че е леко на душата му както никога досега. Той се радваше като дете и не можа да се сдържи да не каже на Ванюша не само че подари коня на Лука, но и защо го подари, и цялата си нова теория за щастието. Ванюша не одобри тази теория и съобщи, че ларжан ильньяпа[2] и поради туй всичко е празна работа.

Лукашка долетя у дома си, скочи от коня и го даде на майка си, като поръча да го откара в казашкия табун; а самият той трябваше още същата нощ да се върне на кордона. Нямата пое грижата да отведе коня и със знаци показваше, че като срещне човека, който е подарил коня, тя ще му се поклони до земята. Старата само поклати глава на онова, което разказа синът й, но в себе си реши, че Лукашка е откраднал коня, поради което поръча на нямата да го откара в табуна още преди да се разсъмне.

Лукашка тръгна сам към кордона и по пътя все обмисляше постъпката на Оленин. Макар конят по негово мнение да не беше добър, все пак струваше поне четиридесет монети и Лукашка се радваше много на подаръка. Но защо беше направен този подарък, това той не можеше да разбере и поради туй не изпитваше ни най-малко чувство на благодарност. Напротив, в главата му се въртяха неясни подозрения за някакви лоши намерения на юнкера. Какви бяха тия намерения, той не можеше да отгатне, но и да допусне, че един непознат човек му е подарил кон за четиридесет монети ей така, само от добрина — и това му се виждаше невъзможно. Ако беше пиян, тогава можеше да се разбере: искал е да се поперчи. Но юнкерът беше трезв и затова сигурно е искал да го подкупи за някаква лоша работа. „Е, стига! — мислеше си Лукашка. — Конят е вече мой, а за останалото — ще видим. И аз не съм вчерашен. Ще видим кой кого ще надхитри!“ — мислеше той, като чувствуваше нужда да бъде нащрек с Оленин и поради това раздухваше в себе си недоброжелателно чувство към него. Той на никого не казваше как бе получил коня. На едни казваше, че го е купил; от други пък се отърваваше с уклончиви отговори. Но в селото скоро научиха истината. Майката на Лукашка, Маряна, Иля Василевич и други казаци, като научиха за безпричинния подарък на Оленин, недоумяваха и започнаха да се страхуват от юнкера. Въпреки тия опасения тази постъпка възбуди в тях голямо уважение към простотата и богатството на Оленин.

— Чу ли, юнкира, дето живее у Иля Василич, подарил на Лукашка кон за петдесет монети — казваше един. — Богат човек!

— Чух — отговаряше другият дълбокомислено. — Трябва да му е услужил с нещо. Ще видим, ще видим какво ще излезе от тая работа. Щастлив човек е този Смелчага!

— Големи хитреци са тия юнкири, ей! — казваше трети. Току-виж, че запалил къщата ти или друга някаква беда ти стори!

[1] Мюрид — тук: наставник. ↑

[2] Няма пари. ↑

XXIII

Животът на Оленин течеше еднообразно, спокойно. С началството и другарите имаше малко работа. Положението на един богат юнкер в Кавказ е особено изгодно в това отношение. На работа и на учение не го изпращаха. За участие в една експедиция той беше представен за произвеждане в офицерски чин, а дотогава го оставиха на спокойствие. Офицерите го смятаха за аристократ и поради туй в отношенията си към него се държаха с достойнство. Играта на комар и офицерските гуляи с песнопойци, в които той бе участвувал в отреда, не му се виждаха привлекателни и той от своя страна също тъй избягваше офицерското общество и офицерския живот в станицата. Офицерският живот в казашките села отдавна вече има свой определен облик. Както всеки юнкер или офицер, когато е в крепостта, редовно пие портер, играе на щос, разговаря за награди по време на експедиция, така, когато е в станицата, редовно пие с хазаите си чихир, гощава девойките със закуски и мед, задиря казачките, в които се влюбва; понякога се и оженва. Оленин живееше винаги своеобразно и имаше несъзнателно отвращение към утъпканите пътища. И тук той също не тръгна по утъпкания път в живота на кавказкия офицер.

Така стана, че той се събуждаше на разсъмване. Като изпиеше чая си и се порадваше от своя чардак на планините, на утрото и на Марянка, той обличаше една окъсана аба от волска кожа, обуваше накиснатите цървули, препасваше камата, вземаше пушката, торбичката със закуска и тютюн, извикваше кучето и към шест часа сутринта се отправяше към гората, която беше зад станицата. Към седем часа̀ вечерта той се връщаше уморен, гладен, с пет-шест фазана на пояса, понякога и с някое животно, с недокосната торбичка, в която си бяха закуската и папиросите. Ако мислите в главата лежаха тъй, както папиросите в торбичката, можеше да се види, че през целите тези четиринадесет часа нито една мисъл не беше помръднала в него. Той се прибираше у дома морално свеж, силен и напълно щастлив. Не би могъл да каже за какво е мислил през цялото това време. И мисли, и мили спомени, и мечти се носеха бавно в ума му — носеха се отломки от всичко това. Ще се опомни и ще запита: за какво мисли? И се вижда или казак, който работи в градините с жена си, също казачка, или абрек в планините, или глиган, който бяга от самия себе си. И все се ослушва, вглежда се и чака някой фазан, някой глиган или елен.

А вечер при него непременно ще бъде чичо Ерошка. Ванюша донася осмина чихир и те тихо разговарят, напиват се и после и двамата доволни си отиват да спят. На другия ден пак лов, пак здрава умора, пак се напиват при тих разговор и пак са щастливи. Понякога, в празник или в ден за почивка, той оставаше в къщи. Тогава главното му занимание беше Марянка, всяко движение на която, без сам да забелязва това, той следеше жадно от своите прозорци или от своя чардак. Той гледаше Марянка и я обичаше (както му се струваше) също така, както обичаше красотата на планините и небето, и не мислеше да завързва никакви връзки с нея. Струваше му се, че между него и нея не могат да съществуват нито ония отношения, които са възможни между нея и казака Лукашка, нито — и то още по-малко — отношенията, които са възможни между един богат офицер и едно казашко момиче. Струваше му се, че ако се опиташе да направи онова, което правеха неговите другари, той би заменил своето пълно с наслада съзерцание с цяла бездна от мъки, разочарования и разкаяние. При това в отношенията си към тази жена той вече бе извършил подвиг на самоотрицание, който му достави толкова много наслада; а главно — той, кой знае защо, се страхуваше от Марянка и за нищо на света не би се решил дори и на шега да й заговори за любов.

Веднъж през лятото Оленин не отиде на лов и остана у дома. Съвсем неочаквано при него влезе един негов познат от Москва — доста млад човек, когато бе срещал във висшето общество.

— Ах, mon cher, скъпи мой, колко се зарадвах, като научих, че сте тук! — започна той на московско-френски език и продължи тъй, като изпъстряше речта си с френски думи. — Казват ми: „Оленин.“ Кой Оленин? Тъй се зарадвах… Ето, съдбата нареди да се видим тук. Е, как сте? Какво правите? Защо сте тук?

И княз Белецки разказа цялата си история: как постъпил временно в този полк, как главнокомандуващият го канел за свой адютант и как той след похода ще постъпи при него, макар че никак не се интересува от това.

— Като служи човек тук, в това затънтено място, би трябвало поне да направи кариера… да получи орден… чин… да го преместят в гвардията. Всичко това е необходимо, макар и не за мене, а за роднините ми, за познатите. Князът ме прие много добре; той е доста добър човек — говореше Белецки, без да млъква. — За участие в експедицията съм представен за „Св. Ана“. А сега ще прекарам тук до първия поход. Тука е отлично. Какви жени! Е, а вие как прекарвате? Нашият капитан — знаете го, Старцев — добро, глупаво същество… ми казваше, че вие живеете като някакъв ужасен дивак, с никого не се срещате. Разбирам, че не искате да се сближавате с тукашните офицери. И се радвам — сега ние двамата ще се срещаме. Аз се настаних в къщата на един подофицер. Какво момиче има! Устенка! Прелест, ви казвам!

И още, и още се изсипваха френски и руски думи от онзи свят, който, както мислеше Оленин, той бе изоставил завинаги. Общото мнение за Белецки беше, че той е мил и добродушен младеж. Може би и наистина да беше такъв, но на Оленин той се стори, въпреки добродушното му, хубавичко лице, крайно неприятен. Толкова много лъхаше от него цялата оная гадост, от която Оленин се бе отказал. Най-неприятно му беше туй, че той не можеше, решително нямаше сили да отблъсне рязко от себе си този човек от онзи свят, сякаш този стар, бивш негов свят имаше върху него някакви неоспорими права. Той се ядосваше на Белецки и на себе си и против волята си вмъкваше френски фрази в своя разговор, интересуваше се от главнокомандуващия и от московските си познати и поради това, че те двамата в казашката станица говореха на френски, произнасяше се с презрение за другарите си офицери, за казаците, а се отнесе приятелски към Белецки, обеща да отива при него и го покани да му идва на гости. Самият Оленин обаче не отиваше при Белецки. Ванюша одобри Белецки, като каза, че това е истински дворянин.

Белецки веднага заживя тъй, както живеят всички богати кавказки офицери в станицата. Пред очите на Оленин той за един месец заприлича на отдавнашен жител на селото: напиваше старците, устройваше в квартирата си вечеринки и сам отиваше на вечеринки при момите, хвалеше се с победите си и дори стигна дотам, че момите и жените, кой знае защо, го нарекоха дядка, а казаците, разбирайки ясно този човек, който обичаше виното и жените, свикнаха с него и дори го обикнаха повече, отколкото Оленин, който беше за тях загадка.

XXIV

Беше пет часът сутринта. Ванюшка раздухваше с горнището на ботуша си самовара на входа пред къщата. Оленин вече беше излязъл с коня да се къпе в Терек. (От известно време той си беше измислил ново удоволствие — да къпе коня в Терек.) Хазайката беше в своята избушка, из комина на която се издигаше черен гъст дим от разгарящата се печка; момичето доеше биволицата в обора. „Стой мирно, проклетнице!“ — чуваше се оттам нейният нетърпелив глас и след туй равномерният звук от издояваното мляко. По улицата край къщата се чуха пъргавите стъпки на кон и Оленин, яхнал неоседлания красив, още неизсъхнал, лъскавомокър тъмносив кон, спря пред вратата. Красивата глава на Маряна, забрадена с червена забрадка (наричана касинка), се показа от обора и пак се скри. Оленин беше с червена копринена рубашка, с бяла черкезка, пристегната с ремък, на който висеше нож, и висок калпак. Той седеше някак изящно върху мокрия гръб на охранения кон и като придържаше пушката на гърба си, наведе се, за да отвори вратата. Косите му бяха още мокри, лицето сияеше от младост и здраве. Той мислеше, че е хубав, пъргав, че прилича на джигит; но това не беше вярно. За погледа на всеки опитен кавказец той все пак си беше войник. Като забеляза, че момичето си подаде главата, той особено пъргаво се наведе, бутна плетената врата, дръпна здраво юздата, замахна с камшика и влезе в двора. „Готов ли е чаят, Ванюша?“ — извика той весело, без да погледне към вратата на обора; той с удоволлвие чувствуваше как, като приклякаше, опъваше поводите и трептеше с всеки свой мускул, красивият кон, готов да полети през оградата, удряше крак по засъхналата пръст на двора. „Се пре!“[1] — отговори Ванюша. На Оленин се струваше, че красивата глава на Маряна все още гледа от обора, но не се обърна към нея. Като скочи от коня, той закачи пушката на чардака, направи едно несръчно движение и погледна уплашено към обора, където не се виждаше никой, а се чуваха само равномерните звуци от доенето на млякото.

Той влезе в къщи, но след малко излезе на чардака и с книга в ръката, с лула в устата, седна да пие чай на онази страна, която още не беше огряна от косите лъчи на изгрева. Тоя ден той не смяташе да ходи никъде до обяд и се канеше да напише няколко отдавна отлагани писма; но кой знае защо, беше му жал да остави мястото си на чардака и не му се искаше да се върне в стаята, която му изглеждаше като затвор. Хазайката беше запалила печката, момичето изкара добитъка, върна се и започна да събира говежди тор и да го лепи по оградата. Оленин четеше, но нищо не разбираше от онова, което беше написано в разтворената пред него книга. Той непрекъснато откъсваше погледа си от нея и гледаше силната, млада жена, която се движеше пред него. Влезеше ли тая жена във влажната утринна сянка, която падаше от къщата, излизаше ли насред двора, осветен от радостна бодра светлина и цялата й стройна фигура в яркото облекло блестеше на слънцето и хвърляше черна сянка — той еднакво се страхуваше да не изпусне нито едно нейно движение. Радваше се, като гледаше как свободно и грациозно се огъваше снагата й, как розовата риза, която съставяше цялото й облекло, се нагъваше на гърдите и по стройните й крака; как се изправяше снагата й и под стегната риза твърдо се очертаваха дишащите й гърди; как тесните й стъпала, обути в стари червени пантофи, без да променят формите си, се изправяха на земята; как силните ръце със запретнати ръкави, напрягайки мускулите, сякаш сърдито хвърляха с лопатата, и как дълбоките черни очи поглеждаха от време на време към него. Макар че тънките й вежди се навъсваха, в очите й се изразяваше удоволствие и съзнание за собствевата й красота.

— Какво, Оленин, вие вече отдавна ли сте станали? — извика Белецки, който, облечен в кавказки офицерски мундир, влезе в двора.

— А, Белецки! — посрещна го Оленин, протягайки ръка. — Как тъй рано?

— Какво ще правиш! Изгониха ме. Днес у дома ще има бал. Маряна, ти нали ще дойдеш у Устенка? — обърна се той към момичето.

Оленин се почуди как можа Белецки да се обърне тъй просто към тази жена. Но Маряна, сякаш нищо не чу, наведе глава и като метна лопатата на рамо, тръгна с бодрата си мъжка походка към избушката.

— Срамува се, гълъбчето, срамува се — каза подире й Белецки, — от вас се срамува — и като се усмихваше весело, изтича на чардака.

— За какъв бал говорите? Кой ви е изгонил?

— У Устенка, моята хазайка, ще има бал и вие сте поканен. Бал, тоест, банички и събрани много момичета.

— А ние какво ще правим?

Белецки се усмихна хитро, намигна и посочи с глава към избушката, в която се скри Маряна.

Оленин вдигна рамене и се изчерви.

— Чуден човек сте вие, ей богу! — каза той.

— Е, разказвайте!

Оленин се намръщи. Белецки забеляза това и се усмихна угоднически. — Но как тъй, моля ви се, — каза той, — живеете в една къща… и такова славно момиче, отлично момиче, съвършена красавица…

— Чудна красавица! Не съм виждал такива жени — каза Оленин.

— Е, тогава? — без да разбира думите му, запита Белецки.

— Може да ви се вижда чудно — отговори Оленин, — но защо да не кажа онова, което е? Откакто живея тук, за мене сякаш жените не съществуват. И тъй ми е хубаво! Истина ви казвам! Пък и какво общо може да има между нас и тези жени? Виж, Ерошка — то е друго нещо; с него ние имаме една обща страст — лова.

— Виж го ти! Какво общо имало! А какво общо има между мене и Амалия Ивановна? Същото. Ще кажете, че са мръснички. Виж, това е друга работа. A la guerre, comme à la guerre![2]

— Но аз не съм познавал никакви Амалии Ивановни и никога не съм знаел как да се държа с тях — отговори Оленин. — Тях не може човек да ги уважава, а тези аз уважавам.

— Е, уважавайте ги! Кой ви пречи?

Оленин не отговори. Очевидно той искаше да доизкаже онова, което бе започнал. То твърде много го вълнуваше.

— Зная, че правя изключение. (Той явно беше смутен.) Но моят живот се нареди тъй, че не виждам не само никаква нужда да изменям своите правила, но не бих могъл да живея тук, не казвам вече да живея тъй щастливо, както живея, ако бих живял като вас. И освен туй аз търся съвсем друго, виждам в тях друго, а не онова, което търсите и виждате вие.

Белецки недоверчиво дигна вежди.

— Все пак елате довечера у нас, и Маряна ще бъде, аз ще ви запозная. Елате, моля ви се! Е, ако ви стане скучно, ще си отидете. Ще дойдете ли?

— Бих дошъл; но право да ви кажа, страхувам се да не би да се увлека сериозно.

— О, о, о! — извика Белецки. — Вие само елате, аз ще ви успокоя. Ще дойдете ли? Честна дума?

— Бих дошъл, но наистина не разбирам какво ще правим, каква роля ще играем?

— Аз ви моля да дойдете. Ще дойдете ли?

— Да, ще дойда може би — каза Оленин.

— Може ли такова нещо! Прелестни жени, каквито няма никъде другаде, а вие да живеете като монах! Как може такова нещо! Защо ще прахосвате живота си и няма да се възползувате от онова, което е пред вас? Чухте ли, нашата рота заминава за Воздвиженская?

— Едва ли. Казваха ми, че ще замине осма рота — отговори Оленин.

— Не, аз получих писмо от адютанта. Той пише, че самият княз ще участвува в похода. Радвам се, че ще се видим с него. Тук вече започва да ми дотяга.

— Казват, че скоро сме щели да предприемем нападение.

— Не съм чул; чух, че за участие в нападение на Криновицин са дали „Света Ана“. Той очакваше да го произведат поручик — каза Белецки, като се смееше. — Ето, че дочака! Заминал е за щаба…

Мръкваше вече и Оленин започна да мисли за вечеринката. Поканата не го оставяше на мира. Искаше му се да отиде, но чудно, диво и малко страшно му ставаше, като помислеше какво ще бъде там. Той знаеше, че там не трябва да има нито казаци, нито стари жени… а само момичета. Какво ще бъде там? Как ще трябва да се държи? Какво ще говори? Те какво ще говорят? Какви ще бъдат отношенията между него и тези диви казашки момичета? Белецки му бе разказвал за такива странни, цинични и едновременно строги отношения… Странно му беше да мисли, че там ще бъде в една къща с Маряна и може би ще се случи да говори с нея. Това му се виждаше невъзможно, когато си спомняше нейната величава осанка. А Белецки казваше, че всичко това е тъй просто… „Нима Белецки ще се държи така просто и с Маряна? Това е интересно — мислеше той. — Не, по-добре е да не отива. Всичко туй е отвратително, глупаво, а най-важното — безсмислено.“ Но пак го измъчваше въпросът: как ще бъде всичко туй? И дадената дума сякаш го обвързваше. Той тръгна, без да бе взел някакво решение, стигна пред къщата на Белецки и влезе вътре.

Къщата, в която живееше Белецки, беше също такава като къщата на Оленин. Построена беше върху греди на два аршина от земята и имаше две стаи. В първата, в която влезе Оленин по една стръмна стълбичка, бяха постлани пухени дюшеци, килими, одеяла, възглавници — по казашки, красиво и изящно наредени едни до други на лицевата стена. Пак там по страничните стени висеха бакърени тасове и оръжие; под пейката бяха натрупани любеници и тикви. В другата стая имаше голяма печка, маса, пейки и староверски икони. Тук се беше настанил Белецки със своя сгъваем креват, с големите куфари, с едно ковьорче, върху което бе окачено оръжие, и с наредените по масата тоалетни вещи и портрети. Копринен халат бе захвърлен върху едно канапе. Самият Белецки — хубавичък, чистичък, лежеше само по долни дрехи на кревата и четеше „Les trois mousquetaires“[3].

Белецки скочи.

— Ето, виждате как съм се наредил. Славно, нали? Добре, че дойдохте. Те още страшно са заети. Знаете ли от какво се прави баница? От тесто със свинско месо и с грозде. Но не това е най-важното. Вижте само каква работа кипи там!

Наистина като погледнаха през прозореца, те видяха едно необикновено раздвижване в хазайската къща. Момичета, ту с едно, ту с друго в ръцете, непрекъснато изтичваха из пруста и пак бързо се връщаха.

— Скоро ли ще свършите? — извика Белецки.

— Ей сега! Сигурно дядката е огляднял? — И откъм къщата се чу звънлив смях.

Устенка, пълничка, румена, хубавичка, със запретнати ръкави, се втурна в стаята на Белецки за чинии.

— Ех, ти! Ще счупя чиниите — изпищя тя срещу Белецки, който я закачи. — Ти пък да беше дошъл да помогнеш — извика тя, смеейки се, на Оленин. — И да не забравите да приготвите закуски[4] на момите.

— А Марянка дойде ли? — запита Белецки.

— Че как няма да дойде? Тя донесе тестото.

— Знаете ли — каза Белецки, — че ако вземе човек да облече хубаво тази Устенка, да я поизмие, да я докара малко, тя би станала по-хубава от всички наши красавици. Виждали ли сте казачката Боршчева? Тя се омъжи за един полковник. Каква прелест, какво dignité![5] Откъде се е взело всичко туй…

— Не съм виждал Боршчева, но според мене по-хубави от тези облекла не може да има.

— Ах, аз тъй умея да се примирявам с всякакъв живот! — каза Белецки, като въздъхна весело. — Ще ида да видя какво правят. — Той наметна халата и изтича. — А вие се погрижете за закуски! — извика той.

Оленин изпрати ординареца за курабийки и мед; и изведнъж му се видя тъй противно да дава пари, сякаш подкупваше някого, че не можа да отговори нищо определено на въпроса на ординареца: „Колко ментови и колко медени курабийки да купя?“

— Колкото обичаш.

— За всичките пари ли? — попита сериозно старият войник. — Ментовите са по-скъпи. По шестнадесет копейки.

— За всички, за всичките — каза Оленин и седна до прозореца, като сам се чудеше защо сърцето му бие тъй, сякаш се кани да извърши нещо важно и лошо.

Той чу, че в стаята, дето бяха момичетата, се вдигна шум и писък, когато там влезе Белецки, и след няколко минути видя как той сред викове, писък и смях изскочи оттам и изтича по стълбичката.

— Изгониха ме — каза Белецки.

След няколко минути Устенка влезе и покани тържествено гостите, като съобщи, че всичко е готово.

Когато те влязоха в стаята, наистина всичко беше готово и Устенка оправяше пухените дюшеци край стената. На масата, покрита с несъразмерно малка кърпа, беше сложена кана с чихир и сушена риба. В стаята миришеше на тесто и на грозде. Шест момичета в нови антерии, без забрадки, както става обикновено, се притискаха в къта зад печката, шепнеха, смееха се, кискаха се.

— Моля най-покорно в чест на моя ангел-хранител да заповядате и се почерпите — каза Устенка, като канеше гостите да седнат край масата.

Сред групата момичета, които всички без изключение бяха красиви, Оленин съгледа Марянка и му стана мъчно и досадно, че се среща с нея при такива просташки и лоши условия. Той се чувствуваше глупав и объркан и реши да прави същото, каквото правеше Белецки. Някак тържествено, но самоуверено и свободно Белецки се приближи до масата, изпи чаша вино за здравето на Устенка и покани останалите да направят същото. Устенка съобщи, че момите не пият.

— Ако е с мед, може — обади се нечий глас сред момите.

Извикаха ординареца, който току-що беше се върнал от дюкяна с мед и закуски. Ординарецът, навъсен, хем със завист, хем с презрение, изгледа гуляещите според него господа, подаде старателно и добросъвестно завитите в сива хартия парче мед и курабийки и понечи подробно да обясни колко е платил и колко са му върнали, но Белецки го изгони.

Като разбърка мед в налетите с чихир чаши и пръсна щедро по масата три фунта курабийки, Белецки измъкна насила момичетата от техния кът, накара ги да седнат на масата и започна да им раздава курабийки. Оленин неволно забеляза как загорялата, но неголяма ръка на Марянка взе две кръгли ментовки и една медена курабийка и не знаеше какво да прави с тях. Разговорът вървеше несвързан и неприятен, въпреки разпуснатостта на Устенка и Белецки и въпреки желанието им да развеселят компанията. Оленин се колебаеше, обмисляше какво да каже, чувствуваше, че буди любопитство, че може би предизвиква присмех и заразява другите със своята стеснителност. Той се изчервяваше и му се струваше, че особено неприятно се чувствува Маряна. „Вероятно те чакат да им дадем пари — мислеше той. — Но как тъй ще им дадем? Да можеше някак по-скоро да дам и да си отида!“

[1] Готово е! ↑

[2] На война, като на война. ↑

[3] Тримата мускетари. ↑

[4] Закуски наричат курабийките и бонбоните. ↑

[5] Достойнство. ↑

XXV

— Как тъй да не познаваш своя квартирант? — каза Белецки, като се обърна към Марянка.

— Че как да го познавам, когато той никак не дохожда у нас? — каза Маряна, поглеждайки Оленин.

Оленин се изплаши от нещо, пламна и като не знаеше какво да отговори, каза: — От майка ти се страхувам. Тя така ме наруга първия път, когато дойдох у вас.

Марянка се закиска.

— И ти се изплаши? — каза тя, погледна го и се обърна настрана.

Сега за пръв път Оленин видя цялото лице на красавицата, а по-рано той я бе виждал забулена до очи със забрадка. Ненапразно тя се смяташе първа красавица в станицата. Устенка беше хубавичко момиче, дребничко, пълничко, румено, с весели кафяви очички, с вечна усмивка на червените устнички, вечно се смее и бъбри. Маряна, напротив, беше не хубавичка, а красавица! Чертите на лицето й биха изглеждали твърде мъжествени и почти груби, ако не беше едрият и строен ръст и силните й гърди и рамене и особено ако не беше този строг и едновременно нежен израз на продълговатите й черни очи, обкръжени с тъмна сянка под черните вежди, и ласкавият израз на устата и усмивката. Тя се усмихваше рядко, но затова пък нейната усмивка винаги поразяваше. От нея лъхаше девствена сила и здраве. Всички момичета бяха красиви, но и самите те, и Белецки, и ординарецът, който донесе сладкишите — всички неволно гледаха Маряна и като се обръщаха към момичетата, обръщаха се към нея. Горда и весела царица изглеждаше тя между тях.

Белецки се стараеше да поддържа приличие във вечеринката, бъбреше непрекъснато, караше момичетата да поднасят чихир, закачаше се с тях и постоянно правеше на Оленин неприлични подмятания на френски език за красотата на Марянка, наричаше я „вашата“, la vôtre, и го подканяше да прави същото, което правеше самият той. На Оленин му ставаше все по-тежко и по-тежко. Вече бе измислил повод, за да излезе и да избяга, когато Белецки съобщи, че именницата Устенка трябва да поднесе чихир с целувки. Тя се съгласи, но при условие, че в чинията й ще пуснат пари, както става на сватба. „Кой дявол ме довлече на тази отвратителна веселба!“ — каза си Оленин, стана и понечи да излезе.

— Къде?

— Ще ида да донеса тютюн — каза той, като смяташе да избяга, но Белецки го хвана за ръката.

— Аз имам пари — каза му той на френски.

„Не бива да си ходя, ще трябва да дам пари — помисли Оленин и много се ядоса на своята стеснителност. — Нима аз не мога да правя същото, което прави Белецки? Не биваше да дохождам, но щом веднъж съм дошъл, не бива да развалям техните удоволствия. Трябва да пия по казашки“ — и като взе дървената паница, която побираше седем-осем чаши, наля си вино и го изпи почти до дъно. Момичетата го гледаха с почуда и почти с уплаха, докато пиеше. Това им се струваше странно и неприлично. Устенка им поднесе още по чаша и се целуна с двамата. — Ето, момичета, ще си погуляем — каза тя, като разтърси чинията с четирите монети, които те бяха оставили там.

Оленин вече не се стесняваше. Той стана разговорлив.

— Е, Маряна, поднеси ни ти сега вино с целувки — каза Белецки, като я хвана за ръката.

— Ще ти дам аз една целувка! — каза тя, като замахна шеговито с ръка към него.

— Дядката можем да целунем и без пари — подхвана друга девойка.

— Ето ти умно момиче! — каза Белеции и целуна момичето, което взе да се дърпа. — Не, ти ще ни поднесеш — настояваше Белецки, обръщайки се към Маряна. — На квартиранта си поднеси.

И като я хвана за ръката, той я доведе до пейката и я сложи да седне до Оленин.

— Каква красавица! — каза той, като изви главата й в профил.

Маряна не се съпротивяваше, а гордо усмихната, изгледа Оленин с продълговатите си очи.

— Каква красавица — повтори Белецки.

„Да, каква красавица!“ — повтаряше сякаш погледът на Маряна. Без да си дава сметка за туй, което правеше, Оленин прегърна Миряна и поиска да я целуне. Тя изведнъж се отскубна, събори Белецки и капачето от масата и отскочи при печката. Развикаха се всички, закискаха се. Белецки шепнеше нещо на момичетата и изведнъж всички те избягаха в пруста и заключиха вратата.

— Защо целуна Белецки, а мене не искаш? — запита Оленин.

— Така, не искам и толкова — отговори тя, като сви долната си устна и веждите. — Той е дядка — добави тя, усмихвайки се, после отиде при вратата и започна да удря по нея. — Защо се заключихте, дяволи?

— Нищо, нека те си стоят там, а ние тук — каза Оленин, като се приближи до нея.

Тя се намръщи и строго го отстрани с ръка от себе си. И отново се показа на Оленин тъй величествено хубава, че той се опомни и му стана срамно за онова, което прави. Той се приближи до вратата и започна да я блъска.

— Белецки, отключете! Какви са тия глупави шеги? Маряна пак се засмя със своя светъл, щастлив смях.

— Ти се боиш от мене? — каза тя.

— Че ти си също такава сърдита като майка си.

— А ти да бе стоял повече с Ерошка, тогава момичетата щяха да те обикнат. — И тя се усмихваше, като го гледаше отблизо и право в очите.

Той не знаеше какво да каже. — Ами ако дохождам у вас?… — каза той неочаквано.

— Тогава друга работа — отговори тя и тръсна глава.

В това време Белецки блъсна вратата и я отвори и Маряна отскочи от Оленин, тъй че бедрото й се удари в крака му.

„Всичко онова, което мислех по-рано, е глупост: и любовта, и саможертвата, и Лукашка. Едно щастие има: който е щастлив, той е и прав“ — мина през ума на Оленин и със сила, която не очакваше у себе си, той хвана и целуна красавицата Марянка по сляпото око и по бузата. Маряна не се разсърди, а само силно се засмя и избяга при другите момичета.

С това вечеринката свърши. Старата, майката на Устенка, се върна от работа, нахока и прогони всички момичета.

XXVI

„Да — мислеше Оленин, като се връщаше у дома си, — само малко да си отпусна юздите, бих могъл безумно да се влюбя в тази казачка.“ Той си легна с тия мисли, но предполагаше, че всичко това ще мине и той ще се върне към предишния си живот.

Но предишният живот не се върна. Отношенията му към Марянка станаха други. Стената, която ги разделяше преди, беше разрушена. Оленин вече се поздравяваше с нея всеки път, когато я срещнеше.

Хазаинът, като дойде да получи парите за квартирата и научи за богатството и щедростта на Оленин, го покани у тях. Старата го приемаше любезно и от деня на вечеринката Оленин често пъти се отбиваше вечер при хазаите и оставаше там до късно. Външно той като че продължаваше да живее в станицата по старому, но в душата му всичко се промени. Деня той прекарваше в гората, а към осем часа, като се мръкваше, отиваше при хазаите сам или с чичо Ерошка. Хазаите вече така свикнаха с него, че се учудваха, когато го нямаше. Той плащаше за виното добре и беше кротък човек. Ванюша му донасяше чай; той сядаше в къта до печката; старата, без да се стеснява, вършеше своята работа и те пиеха чай или вино и разговаряха за казашкия живот, за съседите, за Русия, за която Оленин им разказваше, а те го разпитваха. Понякога той вземаше някаква книга и си четеше. Подвила крака като дива коза, Маряна седеше на печката или в някой тъмен кът. Тя не вземаше участие в разговора, но Оленин виждаше очите й, лицето й, чуваше движенията й, чуваше как дъвче семки и чувствуваше, че тя слуша с цялото си същество, когато той говори, и усещаше нейното присъствие, когато той чете мълчаливо. Понякога му се струваше, че очите й са устремени в него и като срещнеше техния блясък, той неволно млъкваше и се вглеждаше в нея. Тогава тя изведнъж се отдръпваше, а той, преструвайки се, че е много увлечен в разговора със старата, се вслушваше в дишането й, във всяко нейно движение и отново очакваше да зърне погледа й. Когато имаше други хора, тя повечето пъти биваше весела и любезна с него, но насаме беше дива и груба. Понякога той отиваше у тях, когато Маряна още не беше се прибрала от улицата: току изведнъж ще се чуят нейните силни стъпки и през отворената врата ще се мерне синята й басмена риза. Ще влезе тя сред стаята, ще го види и очите й едва уловимо ще се усмихнат нежно, и нему ще стане весело и страшно.

Той нищо не диреше, не искаше от нея, а с всеки ден нейното присъствие му ставаше все по-необходимо.

Оленин така се вживя в станичния живот, че миналото му се стори някак съвсем чуждо, а бъдещето, особено извън оня свят, в който живееше, никак не го занимаваше. Като получаваше писма от къщи, от роднини и приятели, той се оскърбяваше от туй, че те, както изглеждаше, скърбяха за него като за пропаднал човек, докато той в своята станица смяташе за пропаднали всички, които не живеят тъй, както живееше той. Беше убеден, че никога няма да се разкайва, задето се е откъснал от предишния живот, живее така уединено и се е наредил своеобразно в своята станица. В походите, в крепостите той се чувствуваше добре; но само тук, само под крилото на чичо Ерошка, уединен в своята гора, в своята казашка къщица на края на станицата и особено при спомена за Марянка и Лукашка той съзнаваше ясно онази лъжа, в която бе живял преди и която, още докато беше там, го възмущаваше, а сега му бе станала неизразимо отвратителна и смешна. С всеки нов ден той се чувствуваше тук все повече и повече свободен и повече човек. Кавказ му се представи съвсем иначе, а не тъй, както си бе въобразявал. Той не намери тук нищо, което да прилича на неговите мечти и на всички ония описания на Кавказ, за които беше чувал и чел. „Няма тук никакви вълшебни коне, стръмнини, амалатбеговци, герои и злодеи — мислеше той, — хората живеят, както живее природата: умират, раждат се, съвъкупяват се, пак се раждат, бият се, пият, ядат, радват се и пак умират и никакви други условия, извън онези неизменни условия, които природата е установила за слънцето, тревата, дивите животни, дърветата. Други закони за тях няма…“ И поради туй тези хора, в сравнение със самия него, му изглеждаха прекрасни, силни, свободни и като ги гледаше, ставаше му и срамно, и тъжно за самия него. Често пъти съвсем сериозно му идеше на ум да захвърли всичко, да се запише казак, да си купи къща, добитък, да се ожени за казачка — само че не за Маряна, която той отстъпваше на Лукашка — и да живее с чичо Ерошка, да ходи с него на лов, за риба и да участвува в походите заедно с казаците. „Защо не направя това? Какво чакам?“ — питаше се той. И се подканваше, укоряваше се: „Или аз се страхувам да направя онова, което сам смятам за разумно и справедливо? Нима желанието да бъдеш обикновен казак, да живееш близко до природата, да не правиш зло никому, а, напротив, да правиш добро на хората, нима да мечтаеш за всичко това, е по-глупаво, отколкото да мечтаеш за онуй, за което аз мечтаех преди — например да бъдеш министър или полкови командир?“ Но някакъв глас му казваше да почака и той не се решаваше. Задържаше го смътното съзнание, че не ще може да живее напълно живота на Ерошка и на Лукашка, защото той си има друго щастие — задържаше го мисълта, че щастието се крие в себеотрицанието. Постъпката спрямо Лукашка продължаваше да му доставя радост. Той постоянно диреше случай да се жертвува за другите, но такива случаи не му се представяха. Понякога той забравяше тази новоизнамерена от него рецепта за щастие и смяташе, че е способен да се слее с живота на чичо Ерошка; но после изведнъж се опомняше и веднага се сепваше, че мисли за съзнателното себеотрицание и опрян на тази мисъл, гледаше спокойно и гордо на всички хора и на чуждото щастие.

XXVII

Преди гроздобера Лукашка дойде веднъж на кон при Оленин. Сега изглеждаше по-юначен от друг път.

— Е, какво, ще се жениш ли? — посрещна го весело Оленин.

Лукашка не отговори направо.

— Виждате ли, аз смених отвъд реката вашия кон! Ех, че конче! Кабардински ловтавро[1]. Много ги обичам.

Те разгледаха новия кон, разиграха го малко из двора. Конят наистина беше необикновено добър: кестеняв, широк и дълъг жребец, с лъскав косъм, с пухкава опашка и нежна, тънка, породиста грива и шия. Той беше тъй охранен, че на гърба му, както се изрази Лукашка — просто лягай и спи. Копитата, очите, зъбите — всичко това беше изящно и рязко показано, както е само при коне от най-чиста порода. Оленин не можеше да не се радва на коня. Досега той не беше срещал в Кавказ такъв красив кон.

— А пък как препуска! — каза Лукашка, като го тупаше по шията. — Ходът му да знаеш какъв е! И какъв е умен! Сам тича подир господаря си.

— Много ли придаде? — запита Оленин.

— Че не съм ги броил — отговори с усмивка Лукашка, — един побратим ми ги даде.

— Чудо! Прекрасен кон! Колко ще ми вземеш за него? — запита Оленин.

— Даваха ми сто и петдесет монети, но на вас ще го дам така — каза Лукашка весело. — Само да го поискате, ще ви го дам. Ще му сваля седлото и — вземай! А на мен ми дай какъв да е.

— Не, за нищо на света.

— Е, тогава, вижте какъв пешкеш ви донесох — и Лукашка се разпаса и свали една от двете ками, които висеха на ремъка му. — Взех ги отвъд.

— Благодаря.

— А грозде майка ми обеща да ви донесе сама.

— Не е нужно, има време да се разплатим. Та нали няма да ти давам пари за камата.

— Как е възможно — побратими сме! Мене Гирей хан ме заведе в къщата си отвъд реката и ми каза: избирай си, каквото искаш. И аз взех ей тази кама. Такъв е нашият закон.

Те влязоха в къщи и се почерпиха.

— Е, какво, ще поостанеш ли тука? — запита Оленин.

— Не, дойдох да се сбогувам. Преведоха ме от кордона в сотнята отвъд Терек. Днес заминавам с Назарка, мой другар.

— А сватба кога ще правиш?

— Ще дойда скоро, ще направим годежа и пак ще замина за службата — отговори неохотно Лука.

— Че как тъй, годеницата си няма ли да видиш?

— Ами така! Какво ще я гледам? А вие, като тръгнете на поход, питайте в нашата сотня за Лукашка Широкия. Знаете ли колко глигани има там! Аз убих два. Ще ви заведа на лов.

— Е, сбогом! Бог да те закриля.

Лукашка възседна коня, разигра го и без да се отбива при Марянка, изскочи на улицата, където вече го чакаше Назарка.

— Какво, няма ли да се отбием? — запита Назарка, като намигаше към оная страна, където живееше Ямка.

— Добре! — каза Лукашка. — На̀, води коня там, а ако аз се забавя, дай му сено. Каквото ще да става, на разсъмване ще бъда в сотнята.

— Какво, юнкирът не ти ли подари още нещо?

— Не! Добре, че му се отплатих с камата, а иначе беше готов да ми поиска коня — каза Лукашка, като слезе от коня и подаде юздата на Назарка.

Под самия прозорец на Оленин той се промъкна в двора и се приближи до прозореца на къщата, в която живееха хазаите. Вече беше съвсем тъмно. Марянка, само по риза, решеше косите си и се готвеше да си ляга.

— Аз съм — прошепна казакът.

Лицето на Марянка беше строго-равнодушно; но то изведнъж се оживи, щом тя чу името си. Тя отвори прозореца и изплашена, и радостна се подаде навън.

— Какво? Какво искаш? — запита тя.

— Отвори — промълви Лукашка. — Пусни ме за една минутка. Знаеш ли колко ми е домъчняло за тебе! Ужасно!

Той обхвана главата й, както се бе подала на прозореца, и я целуна.

— Наистина, отвори.

— Защо говориш празни приказки! Казах, че няма да те пусна. За дълго ли си тук?

Той не й отговори, а само я целуваше. И тя повече не го запита.

— Виждаш ли, през прозореца не мога и да те прегърна хубаво — каза Лукашка.

— Марянушка! — чу се гласът на старата. — С кого говориш?

Лукашка свали калпака си, за да не го забележат по него, и се сви под прозореца.

— Върви си по-скоро — прошепна Маряна. — Лукашка беше тук — отговори тя на майка си, — за татко питаше.

— Е, кажи му да влезе.

— Отиде си. Казва, че нямал време.

Наистина Лукашка, приведен ниско, изтича бързо под прозорците на двора и се спусна към Ямкини; само Оленин го забеляза. Като изпиха две-три паници чихир, те с Назарка излязоха от станицата. Нощта беше топла, тъмна и тиха. Те вървяха мълчаливо, чуваха се само стъпките на конете. Лукашка уж запя песента за казака Мингал, но без да допее първия стих, млъкна и се обърна към Назарка.

— Не ме пусна — каза той.

— О! — отвърна Назарка. — Знаех, че няма да те пусне. Казваше ми Ямка: юнкирът започнал да ходи у тях. Чичо Ерошка се хвалил, че заради Марянка взел от юнкира една пушка.

— Лъже, дяволът! — каза сърдито Лукашка. — Не е такова момичето. А на онзи дърт дявол ще му счупя кокалите. — И той запя своята любима песен:

От селото, от Измайлово,

от любимата градинка господарска,

ясен сокол излиташе,

а след него млад ловец излизаше,

на дясна си ръка сокол мамеше.

Отговаря ясен сокол:

„Не можа да ме държиш ти в златна клетка,

не можа да ме държиш и на десница.

Над синьото море сега ще литна

и бял лебед ще убия.

Ще си клъвна сладко месо,

сладко месо лебедово…“

[1] Тавро от завода за кабардински коне в Лов се смята за един от най-добрите в Кавказ. ↑

XXVIII

У хазаите имаше годеж. Лукашка дойде в станицата, но не се отби при Оленин. И Оленин не отиде на годежа, макар че хорунжият го покани. Беше му тъжно, както никога, откак живееше в станицата. Той видя как привечер Лукашка пристигна пременен заедно с майка си у хазаите и го мъчеше мисълта: защо Лукашка е тъй хладен към него? Оленин се затвори в стаята си и започна да пише своя дневник.

„Много премислих и много се измених аз в последно време — пишеше Оленин — и стигнах до една проста, основна истина. За да бъде човек щастлив, необходимо е само едно — да обича, и то да обича самоотвержено, да обича всички и всичко, да разстила на всички страни паяжината на любовта: който попадне в нея, него и да улавя. Така аз улових Ванюша, чичо Ерошка, Лукашка, Марянка.“

Когато Оленин дописваше това, при него влезе чичо Ерошка.

Ерошка беше в най-весело разположение на духа. Преди няколко дни, като се отби при него една вечер, Оленин го завари на двора, надвесен над един убит глиган, щастлив и горд да го дере сръчно с едно малко ножче. Кучетата, и между тях любимецът му Лям, лежаха наоколо и загледани в ръцете му, въртяха леко опашките. Струпаните отвъд плета момчета го гледаха с уважение и дори не го закачаха, както друг път. Съседките, общо взето не особено любезни с него, го поздравяваха и му носеха — коя канче чихир, коя каймак, коя брашънце. На другата заран Ерошка седеше у дома си, в килера, целият опръскан с кръв, и даваше по фунт прясно месо — на едни срещу пари, на други срещу вино. По лицето му се четеше: „Помогна ми господ, убих глиган — сега чичо Ерошка стана необходим.“ Вследствие на това, разбира се, той се запи и без да излиза от станицата, пиеше вече четвърти ден. Освен това той пи и на годежа.

Чичо Ерошка дойде от къщата на хазаите при Оленин мъртво пиян, със зачервено лице, с рошава брада, но в нова червена антерия, извезана с ширити, и с една балалайка от кратуна, която бе донесъл отвъд реката. Той отдавна бе обещал на Оленин това удоволствие и беше в настроение. Като видя, че Оленин пише, стана му неприятно.

— Пиши, пиши, бащице — каза той шепнешком, сякаш предполагаше, че някакъв дух стои между него и книгата и страхувайки се да не го уплаши, седна на пода тихичко, без шум. Когато чичо Ерошка биваше пиян, най-много обичаше да сяда на пода. Оленин се обърна, поръча да донесат вино и продължи да пише. На Ерошка му беше скучно да пие сам; искаше му се да си побъбри.

— Бях у хазаите на годеж. Свини! Не мога да ги търпя. Дойдох при тебе.

— А балалайката откъде взе? — запита Оленин и продължи да пише.

— Бях отвъд реката, бащице мой, там я намерих — каза той също така тихо. — Майстор съм в свиренето: мога да ти изсвиря, каквато искаш песен — татарска, казашка, господарска, войнишка.

Оленин го погледна още веднъж, усмихна се и продължи да пише.

Тази усмивка ободри стареца.

— Е, остави, бащице мой! Остави! — изведнъж каза той решително. — Остави ги, плюй, ако са те оскърбили! Какво си седнал, та пишеш, пишеш! Каква полза?

И той започна да подражава иронично на Оленин, като удряше с дебелите си пръсти по пода и като изпъна дебелата си муцуна в презрителна гримаса.

— Защо ще пишеш доноси? По-добре гуляй, бъди юнак!

За писането в неговата глава нямаше друга представа освен като едно пакостно доносничество.

Оленин звучно се засмя. Ерошка също. Той скочи от пода и почна да показва изкуството си да свири на балалайка и да пее татарски песни.

— Защо ще пишеш, добри човече! По-добре послушай какво ще ти изпея. Ще умреш и тогава песни няма да чуеш. Весели се!

Най-напред изпя една съчинена от самия него хороводна песен:

А ди-ди-ди-ди-ди-ли,

къде сте го видели?

На пазара, там пред всички,

той продаваше иглички.

После изпя една песен, която бе научил от някогашния свой приятел-фелдфебел:

В понеделник аз се влюбих,

в мъки вторника изгубих.

Писмо в сряда й написах

и за малко се залисах.

В петък пък дойде решение:

да не чакам утешение.

В събота реших да пия

и след туй да се убия…

Но в неделя изтрезнях,

не направих този грях.

И пак:

А-ди-ди-ди-ди-ди-ли

къде сте го видели.

После, като намигаше, свиваше рамене и подскачаше, той изпя:

Ще те целуна, ще те прегърна,

с алена лента ще те закича,

моя надежда ще те наричам…

Само кажи ми, че ме обичаш.

И тъй се развесели, че като си подсвирваше бодро, подскочи младежки и затанцува сам из стаята.

Песните: ди-ди-ли и други като тях, господарски, той изпя само за Оленин; но после, след като изпи още три-четири чаши чихир, той си спомни миналото и запя истински казашки и татарски песни. По средата на една любима негова песен гласът му изведнъж започна да трепери и той млъкна, като продължи само да дрънка по струните на балалайката.

— Ах, приятелю мой! — каза той.

Странният звук на неговия глас накара Оленин да се обърне: старецът плачеше. Сълзи блестяха в очите му, а една се търколи по бузата.

— Мина ти, мое временце, няма да се върнеш — хълцайки, каза той и млъкна. — Пий, защо не пиеш! — извика неочаквано със своя оглушителен глас, без да избърсва сълзите си.

Особено трогателна беше за него една тавлинска песен. Думите й бяха малко, но цялата й прелест се съдържаше в печалния припев: „Ай! Дай, далалай!“ Ерошка преведе думите на песента: „Млад юнак подкарал стадото си от аула в планината, дошли русите, запалили аула, избили всички мъже, всички жени подкарали в плен. Върнал се юнакът от планината: там, където бил аулът, мястото било пусто, нямало я майка му, нямало ги братята му, нямало я къщата; само едно дърво било останало. Седнал юнакът под дървото и заплакал.“ Останал сам като тебе и запял юнакът: „Ай! Дай, далалай!“ И този тъжен, трогателен припев старецът повтори няколко пъти.

Като допяваше последния припев, Ерошка грабна изведнъж пушката от стената, изтича бързо на двора и гръмна във въздуха с двете цеви. И пак още по-тъжно запя: „Ай! Дай! Далала-а-ай!“ — и млъкна.

Оленин излезе след него на чардака и се вгледа мълчаливо в тъмното звездно небе нататък, където светнаха изстрелите. В къщата на хазаите светеше, чуваха се гласове. На двора момичетата се събираха на купчини до чардака и прозорците и изтичваха от избушката в пруста. Няколко казака изскочиха от пруста и не можаха да се сдържат, провикнаха се, пригласяйки на края на песента и на изстрелите на чичо Ерошка.

— А ти защо не си на годежа? — запита Оленин.

— Остави ги, остави ги! — каза старецът, когото, изглежда, там бяха обидили с нещо. Не обичам тъй, не обичам! Ех, че хора! Да влезем вътре! Те ще си гуляят сами, а ние ще си гуляем отделно.

Оленин се върна в стаята си.

— А как е Лукашка? Весел ли е? Няма ли да се отбие при мене? — запита той.

— Остави го този Лукашка! Излъгали го, че аз ти водя момичето — каза старецът шепнешком. А пък момичето? Само да поискаме, ще бъде наше: дай повече пари и готово! Мога да ти наглася тази работа, истина ти казвам.

— Не, чичо Ерошка, парите нищо не могат направи, ако не ме обича. По-добре не говори за това.

— Не ни обичат нас с тебе, сироти сме ние! — каза изведнъж чичо Ерошка и пак заплака.

Оленин пи повече от друг път, слушайки разказите на стареца. „И тъй, сега моят Лукашка е щастлив“ — мислеше той; но му беше тъжно. Старецът се напи тази вечер тъй, че се строполи на пода и Ванюша трябваше да извика на помощ войници и плюейки, да го измъкне навън. Толкова се беше озлобил срещу стареца заради лошото му поведение, че вече не каза нито една френска дума.

XXIX

Беше месец август. Няколко дни поред нямаше никакво облаче по небето; слънцето печеше непоносимо и от сутринта духаше топъл вятър, който вдигаше край брега и по пътя облаци горещ пясък и го разнасяше из въздуха над тръстиката, дърветата и станиците. Тревата и листата на дърветата бяха покрити с прах; пътищата и солончаците[1] бяха открити и отекваха твърдо.

Водата на Терек отдавна беше спаднала и течеше бързо и съхнеше по канавките. Изтъпканите от добитъка тинести брегове на езерото край станицата се бяха оголили и цял ден из водата се чуваха плясъците и крясъците на момичета и момчета. В степта вече започнаха да съхнат пясъчните хълмове и тръстиките и добитъкът бягаше денем с мучене из полето. Дивечът се оттегли в далечните тръстики и в планините отвъд Терек. Комари и мушици се виеха на облаци над низините и станиците. Сива мъгла забулваше снежните планини. Въздухът беше рядък и вонещ. Говореше се, че абреци са минали през намалялата река и че бродят отсам. Слънцето всяка вечер залязваше в пламнало червено зарево. Беше време за най-усилена работа. Цялото население на станиците гъмжеше по бостаните и лозята. Градините бяха обрасли с гъста, пълзяща зеленина и тънеха в прохладна дебела сянка. Навсякъде изпод широките прозрачни листа се чернееха тежки узрели гроздове. По прашния път, който води към градините, се точеха скрибуцащи талиги, препълнени с черно грозде. Из прашния път се чернееха смачкани от колелетата гроздове. Момченца и момиченца с изцапани от гроздето ризки, с гроздове в ръцете и устата тичаха подир майките си. По пътя непрекъснато се виждаха окъсани работници, които носеха на силните си плещи кошници с грозде. Забрадени до очите жени водеха воловете, впрегнати в претоварените с грозде коли. Войници, като срещнеха някоя кола, искаха от казачките грозде и казачката, без да спира, скачаше на колата, загребваше с две ръце грозде и го изсипваше в пеша на войника. В някои дворове вече тъпчеха гроздето. Дъх на шира бе наситил въздуха. Кървавочервени корита се виждаха под навесите и ногайци-работници, със запретнати крачоли и боядисани от гроздето прасци, шетаха по дворовете. Свини грухтяха, лапаха джибрите и се търкаляха из тях. Плоските покриви на къщурките бяха целите покрити с черни кехлибарени гроздове, които съхнеха на слънцето. Врани и свраки, открадвайки си по някое зърно, се събираха около покривите и прелитаха от едно място на друго.

Плодовете на едногодишен труд се събираха весело, а тазгодишният плод беше необикновено обилен и хубав.

В сенчестите зелени лозя, сред море от лози, отвсякъде се чуваха смехове, песни, веселие, женски гласове и се мяркаха ярките цветни облекла на жените.

Тъкмо по обяд Маряна седеше в тяхното лозе, в сянката на една праскова, и вадеше от разпрегнатата кола обяда за цялото семейство. Срещу нея, на постлан чул, седеше хорунжият, който се беше върнал от училището и миеше ръцете си с една стомна. Братчето й, току-що дотичало от езерото, се бършеше с ръкавите си, поглеждаше неспокойно към сестра си и майка си, очаквайки обяда, и дишаше тежко. Старата, запретнала ръкави на силните си, загорели ръце, нареждаше грозде, сушена риба, каймак и хляб върху ниска кръгла татарска масичка. Хорунжият обърса ръцете си, свали шапка, прекръсти се и се приближи до софрата. Момчето грабна стомната и почна жадно да пие. Майката и дъщерята подвиха крака и седнаха край софрата. И на сянка горещината беше непоносима. Из въздуха над лозето беше надвиснала тежка миризма. Топлият силен вятър, който се провираше през клоните, не носеше прохлада, а само огъваше еднообразно върховете на крушите, прасковите и черниците, които растяха пръснати по лозята. Хорунжият се помоли още веднъж, после взе затъкнатата с лозов лист стомна с чихир, която беше зад гърба му, пи от нея и я подаде на старата. Хорунжият беше само по риза, разкопчана отпред и откриваща мускулестите му космати гърди. Слабото му хитро лице беше весело. Нито в позата, нито в говора му се забелязваше неговата обичайна вежливост; той беше весел и естествен.

— До довечера дали ще можем свърши до прасковата? — каза той, като бършеше мократа си брада.

— Ще го оберем — отговори старата, — само времето да не ни попречи. Демкини още половината не са обрали — добави тя. — Устенка бере самичка, съсипва се.

— Ех, остави ги тях! — гордо каза старецът.

— На̀, Марянушка, пийни си! — каза старата, като подаваше стомната на момичето. — Ето, ще даде бог, ще има с какво да направим сватбата — каза старата.

— Има време и за това — каза хорунжият, като се намръщи малко.

Момичето наведе глава.

— Че защо не говориш? — каза старата. — Работата привършихме, наближава време и за това.

— Остави — каза отново хорунжият. — Сега трябва да приберем гроздето.

— Видя ли новия кон на Лукашка? — запита старата. — Онзи, който му бе подарил Митрий Андреич, той го сменил за друг.

— Не, не съм го виждал. А говорих днес с момъка на нашия квартирант каза хорунжият, — казва, че пак получил хиляда рубли.

— Богат човек, с една дума — потвърди старата.

Цялото семейство беше весело и доволно.

Работата вървеше добре. Гроздето излезе повече и беше по-добро, отколкото те очакваха.

След като обядва, Маряна сложи на воловете трева, сгъна антерията под главата си и легна под талигата върху утъпканата сочна трева. Тя беше само с една червена малка забрадка — тоест с копринена кърпа на главата и синя излиняла басмена риза, но й беше непоносимо горещо. Лицето й пламтеше, краката й не можеха да си намерят място, очите й бяха забулени от влагата на съня и умората; устните й неволно се откриваха и гърдите й дишаха тежко и високо.

Вече две недели откак бе започнала усилената работа и в тежък непрекъснат труд минаваше животът на младото момиче. В ранни зори тя скачаше от леглото, измиваше лицето си със студена вода, забраждаше се и тичаше боса при добитъка. Обуваше се бърже, обличаше антерията и като вземаше вързопче с храна, впрягаше воловете и отиваше за цял ден в лозята. Там почиваше малко, а през останалото време береше грозде, мъкнеше кошници и привечер, весела и неуморна, като теглеше воловете за повода и ги подкарваше с дългата пръчка, се връщаше в станицата. По здрач прибираше добитъка, вземаше в широкия ръкав на ризата си тиквено семе и излизаше на улицата да се посмее с другите момичета. Но щом мръкнеше, тя се прибираше у дома и след като вечеряше в тъмния пруст с баща си, майка си и братчето си — безгрижна, здрава, влизаше в къщи, сядаше на печката и в полудрямка слушаше разговора на квартиранта. Щом той си отидеше, тя се отпущаше на леглото и заспиваше до зори в непробуден, спокоен сън. На другия ден се повтаряше същото. Лукашка тя не бе виждала от годежа и спокойно очакваше деня на сватбата. С квартиранта свикна и с удоволствие чувствуваше върху себе си неговия втренчен поглед.

[1] Солончак — почва, напоена със соли. — Б.р. ↑

XXX

Макар че от жегата не можеха място да си намерят, че комарите се виеха на рояци в прохладната сянка на колата и че братчето й се въртеше непрекъснато и я блъскаше, Маряна забули главата си с кърпа и вече заспиваше, когато изведнъж дотича Устенка, съседката, мушна се под колата и легна до нея.

— Да поспим, момичета! Да поспим! — каза Устенка, като се наместваше под колата. — Чакай! — извика тя изведнъж и стана. — Така не е добре.

Тя скочи, начупи зелени клонки и ги накачи по колелетата от двете страни на колата, а върху тях метна антерията си.

— Направи ми място — извика тя на момчето, като се пъхаше отново под колата, — нима мястото на казака е при момите? Бягай оттук!

Като остана под колата само с другарката си, Устенка изведнъж я прегърна с две ръце, притисна се към нея и започна да целува Маряна по бузите и шията.

— Миличък! Братче мое — повтаряше тя, като се заливаше със своя тънък, звънлив смях.

— Виждаш ли, от дядката си научила това — отговори й Маряна, като се дърпаше. — Остави ме!

И те така силно се закискаха, че старата им завика.

— Да не би да завиждаш? — каза шепнешком Устенка.

— Не дрънкай глупости! Остави ме да спя. Кажи, защо дойде?

Но Устенка не мирясваше. — Да знаеш какво ще ти кажа!

Маряна се повдигна на лакът и оправи смъкналата се забрадка. — Кажи какво!

— За твоя квартирант зная нещо!

— Няма какво да знаеш — отговори Маряна.

— Ах ти, хитруша такава! — каза Устенка, като я мушна с лакът, и се засмя. — Нищо не казваш. Дохожда ли у вас?

— Дохожда. Какво от туй? — каза Маряна и изведнъж се изчерви.

— А пък аз не крия, на всички ще разкажа. Защо да крия? — говореше Устенка и нейното весело румено лице стана някак замислено. — Нима правя на някого нещо лошо? Обичам го — и толкова!

— Дядката ли?

— Да, дядката.

— Че нали е грехота! — възрази Маряна.

— Ах, Машенка! Кога ще си поживеем, ако не сега, докато сме волни момичета? Ще се омъжа за някой казак, ще почна да раждам, ще ме налегне нуждата. Ето ще се омъжиш ти за Лукашка, тогава и на ум няма да ти дойде да се зарадваш, ще се занижат деца, от работа глава няма да можеш да дигнеш.

— Че защо? Някои и след като се омъжат, живеят добре. Все едно е! — спокойно отговори Маряна.

— Но ти ми кажи най-после какво стана между теб и Лукашка?

— Че какво стана. Дойде да ме иска. Баща ми каза да отложим за една година; а сега направихме годеж, наесен ще бъде сватбата.

— А той какво ти каза?

Маряна се усмихна.

— То се знае какво. Каза ми, че ме обича. Молеше ме много да ида с него на лозе.

— Виж го ти каква е лепка! Ти не се съгласи, нали? А какъв юнак е станал! Пръв джигит. И в сотнята все гуляе. Тия дни дохожда наш Кирка. Да знаеш, казва, какъв кон си е заменил! И все за тебе тъгува. А друго какво ти каза? — запита Устенка.

— Всичко трябва да знаеш — засмя се Маряна. — Една нощ пристигна с кон до прозореца, пиян. Искаше да го пусна.

— А ти? Не го ли пусна?

— Ами, ще го пусна! Казала съм веднъж — и толкова! Твърда като камък съм за думата си — сериозно отговори Маряна.

— А какъв е юнак! Само да поиска, никое момиче няма да се погнуси.

— Нека ходи при други — гордо отговори Маряна.

— Не ти ли е мъчно за него?

— Мъчно ми е, но глупост няма да направя. Не е хубаво това.

Изведнъж Устенка отпусна глава на гърдите на другарката си, прегърна я и цяла се разтърси от смях.

— Глупава си ти, глупава! — каза тя задъхана. — От щастието си бягаш — и пак започна да гъделичка Маряна.

— Ай, остави ме! — извика Маряна, като се смееше. — Смачках Лазутка.

— Брей, дяволски момичета, разлудуваха се, не млъкват — чу се пак иззад колата сънливият глас на старата.

— От щастието си бягаш — повтори Устенка шепнешком и се понадигна. — А щастлива си ти, бога ми! Колко те обичат! Ти си такава една груба, а пък те обичат. Ех, да бях аз на твое място, как бих завъртяла главата на вашия квартирант! Гледах го, когато бяхте у нас, струваше ми се, че ще те изяде с очите си. И моят дядка — и той какво ли не ми е дал! А вашият, казват, бил пръв между руските богаташи. Ординарецът му разправял, че той имал свои крепостни селяни.

Маряна се понадигна, замисли се малко и се усмихна.

— Знаеш ли какво ми каза веднъж той, нашият квартирант? — каза тя, като прехапваше стръкче трева. — Бих искал, казва, да съм казак, да съм Лукашка или твоето братле Лазутка. Защо ми каза това?

— Ами тъй, лъже, говори, каквото му дойде на ум — отговори Устенка. — И моят какво ли не казва! Също като побъркан!

Маряна отпусна глава на сгънатата антерия, метна ръка върху рамото на Устенка и затвори очи.

— Искаше днес да дойде да работи на лозето; татко го вика — каза тя, като помълча малко, и заспа.

XXXI

Слънцето се отмести от крушата, която хвърляше сянка над колата, и с косите си лъчи проникваше дори през преплетените от Устенка клони и пареше лицата на заспалите под колата момичета. Маряна се събуди и започна да оправя забрадката си. Като се огледа наоколо, тя видя зад крушата техния квартирант, който с пушка през рамото стоеше и разговаряше с баща й. Тя бутна Устенка и мълчалива, усмихната й го посочи.

— Вчера ходих, но нищо не намерих — каза Оленин, като поглеждаше неспокойно наоколо. Накачените по колата клони му пречеха да види Маряна.

— Но вие идете към онзи край, минете право в кръг в онова напуснато лозе, или както го наричат пущинак, там винаги ще намерите зайци — каза хорунжият, който веднага промени тона си.

— Лесно ли е по време на усилена работа да ходите зайци да дирите! По-добре щеше да е, ако бяхте ни помогнали. Да бяхте поработили с момичетата — каза весело старата. — Хайде, момичета, ставайте! — викна тя.

Маряна и Устенка си шепнеха под колата и едва сдържаха смеха си.

Откак се разбра, че Оленин е подарил на Лукашка кон, който струва петдесет монети, хазаите му станаха по-любезни; особено хорунжият като че гледаше с удоволствие на неговото сближение с дъщеря му.

— Но аз не умея да работя — каза Оленин, като се мъчеше да не гледа през зелените клонки под колата, където забеляза синята риза и червената забрадка на Маряна.

— Ела, ще ти дам сушени праскови — каза старата.

— Това е според казашкия гостоприемен стар обичай, една бабешка глупост — каза хорунжият, за да му обясни и като че да поправи думите на старата, — в Русия, мисля аз, не само сушени праскови, но и ананасни сладка̀ и компоти сте яли за свое удоволствие.

— Значи, в напуснатото лозе има зайци? — запита Оленин. — Ще се отбия — и като хвърли бърз поглед през зелените клони, той понадигна малко калпака си и се скри между правилните зелени редове на лозето.

Слънцето вече се скри зад оградата на лозята и блестеше с разпръснатите си лъчи през прозрачните листа, когато Оленин се върна в лозето при своите хазаи. Вятърът утихваше и свежа прохлада започна да лъха из лозята. По някакъв инстинкт още отдалеч Оленин зърна синята риза на Маряна през редовете на лозите и като късаше гроздови зърна, се приближи към нея. Запъхтяното куче също тъй от време на време захапваше с лигавата си уста някой ниско увиснал грозд. Зачервена, запретнала ръкави и спуснала ниско забрадката, Маряна бързо режеше тежките гроздове и ги нареждаше в кошницата. Без да остави кошницата, която държеше в ръцете си, тя се спря, усмихна се ласкаво и пак продължи работата си. Оленин се приближи и преметна пушката на гърба, за да освободи ръцете си. „А къде са вашите? Помози бог! Сама ли си?“ — искаше да каже той, но не каза нищо, а само подигна калпака си. Чувствуваше се неудобно насаме с Марянка, но сякаш нарочно, за да се измъчва, се приближи до нея.

— Тъй с тая пушка ще утрепаш някоя жена — каза Маряна.

— Не, аз не стрелям.

И двамата замълчаха.

— Да беше помогнал малко.

Той извади ножчето си и започна мълчаливо да реже. Като напипа ниско под листата един набит грозд, тежък близо три фунта, зърната на който се бяха сплескали едно в друго, защото не бяха намерили достатъчно място, той го показа на Маряна.

— Всичките ли да режа? Този не е ли зелен?

— Дай го тука.

Ръцете им се допряха. Оленин я хвана за ръката, а тя се усмихваше и го гледаше.

— Какво, скоро ли ще се омъжиш? — каза той.

Без да му отговори, тя се извърна и го изгледа със строгите си очи.

— Обичаш ли Лукашка?

— А ти защо питаш?

— Завиждам му.

— Я гледай?

— Наистина, ти си такава красавица!

И изведнъж почувствува страшен срам за онова, което каза: стори му се, че тъй грозно прозвучаха неговите думи! Той пламна, обърка се и хвана и двете й ръце.

— Каквато и да съм, не съм за тебе! Защо се подиграваш? — отговори Маряна, но погледът й говореше колко добре знае тя, че той не се подиграва.

— Да се подигравам! Ако ти знаеш колко… — Думите му звучаха още по-грозно, още по-несъобразно с онова, което чувствуваше; но той продължи: — Не зная какво бих направил за тебе…

— Остави ме на мира, лепка!

Но лицето й, светналите й очи, високите й гърди, стройните крака говореха съвсем друго. Струваше му се, че тя разбира колко глупаво е всичко онова, което й каза, но че стои над такива мисли; струваше му се, че тя отдавна знае всичко онова, което той иска и не умее да й каже, но искаше да чуе как той ще й го каже. „И как да не знае — мислеше Оленин, — когато той искаше да й каже само всичко онова, което беше тя самата? Но тя не искаше да разбере, не искаше да отговори“ — мислеше той.

— Ау! — чу се изведнъж наблизо до лозето гласчето на Устенка и звънливият й смях. — Митрий Андреич, ела да помагаш на мене. Аз съм сама! — извика тя на Оленин, подавайки сред листата своето кръгло наивно личице.

Оленин нищо не отговори и не мърдаше от мястото си.

Марянка продължаваше да реже гроздове, но непрекъснато поглеждаше към квартиранта. Той като че искаше да каже нещо, но се спря, сви рамене, метна пушката и с бързи крачки излезе от лозето.

XXXII

На два-три пъти той се спира и ослушва в звънкия смях на Маряна и Устенка, които, събрани наедно, нещо крещяха. Цялата вечер Оленин прекара на лов в гората. Върна се късно, без да е убил нещо. Като минаваше през двора, забеляза отворената врата на хазайската избушка и мяркащата се из нея синя риза. Той извика особено силно Ванюша, за да се разбере, че е дошъл, и седна както винаги на мястото си на чардака. Хазаите, вече се бяха върнали от лозята; те излязоха от избушката, минаха в своята къща и не го извикаха при себе си. Маряна излиза на два пъти. Единия път му се стори в мрачината, че тя погледна към него. Той следеше жадно с очи всяко нейно движение, но не се реши да се приближи до нея. Когато тя се прибра в къщи, той слезе от чардака и започна да ходи из двора. Но Маряна вече не излезе. Цялата нощ Оленин не мигна и прекара на двора, като се ослушваше във всеки звук откъм хазяйската къща. Той чуваше вечерта как се разговаряха, как вечеряха, как измъкваха дюшеците и се настаняваха да спят; чу как Маряна се изсмя на нещо; чу след това как всичко утихна. Хорунжият разговаряше нещо шепнешком със старата, в същото време се чуваше как някой диша. Той влезе в своята къща. Ванюша спеше несъблечен. Оленин му завидя и пак тръгна по двора, като все още очакваше нещо; но никой не излизаше, никой и не помръдваше, чуваше се само равномерното дишане на трима души. Той познаваше дишането на Маряна и все се ослушваше в него, чуваше и биенето на сърцето си. В станицата всичко утихна, късният месец изгря и се виждаше вече добитъкът, който пухтеше в дворовете, лягаше и бавно ставаше. Оленин се питаше с яд: „Какво в същност искам аз?“ и не можеше да забрави тази нощ. Изведнъж той ясно чу стъпки и скърцане на пода в стаята на хазаите. Той се втурна към вратата, но пак не се чуваше нищо друго, освен равномерното дишане и пак на двора се чу тежката въздишка на биволицата, която след туй се размърда, стана на предните си колене, после съвсем се изправи, размаха опашка и нещо шльопаше равномерно по засъхналата пръст на двора и биволицата пак лягаше с въздишка в лунната здрачевина… Той се питаше: „Какво да правя?“ и решително се готвеше да иде да спи, но пак се чуваше някакъв звук и във въображението му изникваше образът на Марянка, която излиза в тази лунна мъглива нощ, и той пак изтичваше към прозореца и пак чуваше стъпки. Вече на разсъмване той се приближи до прозореца, бутна капака, изтича към вратата и наистина чу въздишката на Марянка и стъпки. Той хвана ключалката на вратата и почука. Боси, предпазливи стъпки, от които подът слабо заскърца, се приближаваха към вратата. Мръдна ключалката, изскърца вратата, лъхна дъх на чубрица и тиквено семе и на прага се показа цялата фигура на Марянка. Той я видя само за миг, осветена от луната. Тя хлопна вратата, прошепна нещо и изтича леко назад. Оленин започна тихо да чука — никой не се обади. Той изтича към прозореца и се ослуша. Изведнъж един остър, писклив мъжки глас го накара да изтръпне.

— Браво! — каза едно нисичко казаче с бял калпак на главата, като се приближи откъм двора към Оленин. — Всичко видях, браво!

Оленин позна Назарка и мълчеше, като не знаеше какво да прави и какво да говори.

— Браво! Ще ида в общината и ще обадя, и на баща й ще кажа. Виж ти каква била дъщерята на хорунжия! Не й стига един.

— Какво искаш от мене, какво търсиш? — каза Оленин.

— Нищо, само ще обадя в общината.

Назарка говореше доста високо, очевидно нарочно.

— Виж ти, какъв хитър юнкир!

Оленин трепереше и ставаше все по-бледен.

— Ела тук, тук! — Той го хвана силно за ръката и го отведе към своята къща.

— Нищо не е имало, тя не ме пусна, и аз нищо… Тя е честно момиче…

— Е, ще видим… — каза Назарка.

— Но все пак аз ще ти дам… Почакай малко!…

Назарка млъкна. Оленин изтича до своята стая и донесе на казака десет рубли.

— Нищо не е имало. Все пак аз съм виновен, затова ти и давам! Само, за бога, никой нищо да не научи! Но… и нищо не е имало…

— Останете си със здраве — смеейки се, каза Назарка и излезе.

Назарка бе дошъл тази нощ в станицата по поръка на Лукашка — да приготви място за един откраднат кон — и като вървеше по улицата към дома си, чу някакви стъпки. Той се върна в сотнята на следната заран и се похвали на другаря си, като му разказа как хитро спечелил десет монети. На следната заран Оленин се видя с хазаите си — никой нищо не знаеше. С Маряна той не говореше, а тя само го поглеждаше и се подсмиваше. Нощта пак прекара, без да заспи, като се лута напразно из двора. Следния ден нарочно прекара на лов и вечерта, за да избяга от себе си, отиде при Белецки. Той се страхуваше от себе си и си даде дума да не ходи вече при хазаите. На следната нощ го събуди фелдфебелът. Ротата незабавно предприемаше нападение. Оленин се зарадва на този случай и мислеше вече да не се връща в станицата.

Нападението трая четири дни. Началникът пожела да види Оленин, с когото бяха роднини, и му предложи да остане в щаба. Оленин отказа. Той не можеше да живее без своята станица и помоли да го пуснат да си отиде. За участие в нападението му окачиха войнишки кръст, който по-рано той тъй силно желаеше. А сега беше съвсем равнодушен към този кръст, а още по-равнодушен беше към повишението му като офицер, което все още се бавеше. Той стигна заедно с Ванюша линията на постовете без всякакви приключения и изпревари ротата си с няколко часа. Цялата вечер прекара на чардака, гледайки Маряна. И пак ходи по двора цяла нощ без цел, без ясна мисъл.

XXXIII

На другата сутрин Оленин се събуди късно. Хазаите вече бяха излезли. Той не отиде на лов и ту се залавяше за някоя книга, ту излизаше на чардака и пак влизаше в стаята си и лягаше на леглото. Ванюша мислеше, че той е болен. Привечер Оленин решително стана, залови се да пише и писа до късно през нощта. Написа писмо, но не го изпрати, защото никой все пак не би разбрал онова, което той искаше да каже, пък и нямаше защо да разбира това друг освен самия Оленин. Ето какво пишеше той:

„От Русия ми изпращат съболезнователни писма; страхуват се, че ще пропадна, като съм се уединил в това затънтено място. Казват: той ще загрубее, ще изостане от всичко, ще започне да пие, а току-виж, че се оженил за някоя казачка. Ненапразно Ермолов, както уверяват, е казал, че който прослужи десет години в Кавказ или ще се пропие, или ще се ожени за някоя безпътна жена. Колко е страшно! Наистина аз не би трябвало да се погубвам тук, защото би могло да ми се падне великото щастие да стана съпруг на графиня Б---, камерхер или дворянски предводител. Колко ми се виждате отвратителни и жалки! Вие не знаете какво нещо е щастие и какво нещо е живот! Трябва веднъж да усетите живота в цялата му естествена красота. Трябва да виждате и да разбирате онова, което аз всеки ден виждам пред себе си: вечните непристъпни снегове на планините и величавата жена в оная първобитна красота, в която вероятно е излязла първата жена от ръцете на своя творец, и тогава ще стане ясно кой погубва себе си, кой живее в истината и кой в лъжата — вие или аз. Ако знаехте колко долни и жалки ми изглеждате с вашата самоизмама! Само като си представя вместо моята селска къщичка, моята гора и моята любов, тези приемни зали, тези жени с напомадени букли над пъхнати отдолу чужди коси, тези неестествено свивани устнички, тези скрити и обезобразени слаби части на тялото и това бърборене в гостните, което се нарича разговор, а в същност няма никакви права за това — става ми непоносимо противно. Представям си тези тъпи лица, тези богати моми с израз на лицата, който ти говори: «Нищо, че съм богата, ела»; тези учтиви покани да седнеш тук или там, това безсрамно сводничество на двойките и тези вечни клюки, преструвки; тези правила — кому да подадеш ръка, кому само да кимнеш с глава, с кого да разговаряш и най-после тази вечна досада, която вече е заседнала в кръвта и минава от поколение на поколение (и всичко това съзнателно, с убеждението, че така трябва да бъде). Разберете едно нещо или повярвайте ми. Трябва да видите и да разберете какво нещо е истината и красотата и тогава ще се пръсне като прах всичко, което вие говорите и мислите, всички ваши желания за моето и за вашето щастие. Щастие — това значи да живееш с природата, да я виждаш, да говориш с нея. «Или, не дай боже, ще се ожени за някоя проста казачка и съвсем ще пропадне за обществото» — представям си, говорят те за мене с истинско състрадание. А пък аз искам само едно нещо: да пропадна съвсем по вашите разбирания, искам да се оженя за една проста казачка и не смея, защото то би било връх на щастието, за което аз не съм достоен.

Три месеца минаха от деня, в който видях за пръв път казачката Маряна. Понятията и предразсъдъците на онзи свят, от който бях излязъл, бяха още свежи в мене. Тогава не вярвах, че мога да обикна тази жена. А й се възхищавах, както се възхищавах на красотата на планините и небето, и не можех да не й се възхищавам, защото тя е прекрасна като тях. После почувствувах, че съзерцанието на тази красота е станало необходимост в живота ми и започнах да се питам: не я ли обичам? Но нищо подобно на онова чувство, както аз си го представях, не открих в себе си. То беше чувство, което не приличаше нито на тъгата на самотния живот и желанието за съпружество, нито на платоническата, а още по-малко на плътската любов, които съм изпитвал. За мене беше необходимо да я виждам, да я слушам, да зная, че е наблизо и тогава бивах не толкова щастлив, колкото спокоен. След вечеринката, на която бях заедно с нея и се докоснах до нея, почувствувах, че между мене и тази жена съществува неразривна, макар и непризната връзка, срещу която човек не може да се бори. Но аз още се борих; казвах си: нима може да се обича жена, която никога няма да разбере съкровените стремежи на моя живот? Нима може да се обича една жена само заради красотата й, да се обича жена-статуя? — питах се аз, а вече я обичах, макар че още не вярвах на своето чувство.

След вечеринката, на която за пръв път говорих с нея, нашите отношения се измениха. По-рано тя беше за мене чужд, но величав предмет от външната природа; след вечеринката тя стана за мене човек. Аз започнах да я срещам, да говоря с нея, да ходя понякога по работа при баща й и по цели вечери да прекарвам у тях. И при тия близки отношения тя остана в моите очи все тъй чиста, недостъпна и величава. На всичко и всякога тя отговаряше еднакво спокойно, гордо и весело-равнодушно. Понякога биваше любезна, но в повечето случаи всеки неин поглед, всяка дума, всяко движение изразяваха това равнодушие — не презрително, но внушително и чаровно. Всеки ден с престорена усмивка на уста аз се стараех да не се издам и скрил мъката на страстта и желанията в сърцето, разговарях шеговито с нея. Тя виждаше, че аз се преструвам, но ме гледаше открито, весело и естествено. Това положение ми стана непоносимо. Исках да не лъжа пред нея и исках да й кажа всичко, което мисля, което чувствувам. Бях особено възбуден; това беше в лозята. Започнах да й говоря за любовта си с такива думи, които ме е срам да си спомня. Срам ме е да си спомня, защото не трябваше да се осмелявам да й говоря това, защото тя стоеше неизмеримо по-горе от тези думи и от онова чувство, което исках да изразя с тях. Аз млъкнах и от този ден моето положение стана непоносимо. Не исках да се унижавам, като запазя предишните си шеговити отношения, и чувствувах, че не съм дорасъл за открити и естествени отношения с нея. Питах се с отчаяние: какво да правя? В своите нелепи мечти аз си я представях ту като своя любовница, ту като своя жена и с отвращение отпъждах и едната, и другата мисъл. Да я направя своя любовница — би било ужасно. Това би било убийство. Да я направя госпожа, жена на Дмитрий Андреевич Оленин, както стана с една от тукашните казачки, за която се ожени наш офицер, би било още по-лошо. Виж, ако можех да стана казак, Лукашка, да крада коне, да се напивам с чихир, да пея до самозабрава, да убивам хора и да се промъквам пиян при нея нощем през прозореца, без да мисля кой съм и защо съм? Тогава би било друго нещо: тогава ние бихме се разбрали един друг, тогава бих могъл да да бъда щастлив. Опитах се да се отдам на такъв живот и още по-силно чувствувах своята слабост, своята извратеност. Не можех да забравя себе си и своето сложно, нехармонично, безобразно минало. А моето бъдеще ми се представя още по-безнадеждно. Всеки ден да бъдат пред очите ми далечните снежни планини и тази величава, щастлива жена. И не за мене е това единствено възможно в света щастие, не за мене е тази жена! Най-ужасното и най-сладкото в моето положение е туй, че аз чувствувам, че аз я разбирам, а тя мене никога няма да разбере. Няма да ме разбере не защото стои по-ниско от мене, напротив, тя не трябва да ме разбере. Тя е щастлива; тя е като природата уравновесена, спокойна и съсредоточена само в себе си. А пък аз, изродено, слабо същество, искам тя да разбере моята извратеност и моите мъки. Нощем не спях и без всякаква цел прекарвах под нейните прозорци и не си давах сметка за онова, което ставаше с мене. На осемнадесети този месец нашата рота предприе нападение. Три дни прекарах извън станицата. Беше ми тъжно, към всичко бях равнодушен. В отреда другарите пееха, играеха на карти, напиваха се, разговаряха за награди и всичко туй ми беше по-противно от друг път. Днес се върнах, видях я, видях къщата, в която живея, чичо Ерошка, видях от своя чардак снежните планини и ме овладя такова силно и ново чувство на радост, че разбрах всичко. Аз обичам тази жена с истинска обич, за пръв и единствен път в живота си. Зная какво става с мене. Не се страхувам, че ще се унижа със своето чувство, не се срамувам от обичта си, гордея се с нея. Не съм виновен, че я обикнах. Това стана против моята воля. Опитах се да се спася от обичта си в саможертвата, въобразявах си, че се радвам на любовта между казака Лукашка и Марянка, но с това само възбуждах своята обич и ревност. Това не е идеалната, така наричаната възвишена любов, която съм изпитвал преди; не е онова влечение, при което се радваш на своята обич, чувствуваш в себе си извора на своето чувство и всичко правиш сам. Изпитвал съм и това. Това най-малко е желание за наслада, това е нещо съвсем друго. Може би в нея аз обичам природата, олицетворението на всичко прекрасно в природата; но аз нямам своя воля, а чрез мене я обича някаква стихийна сила, целият божи свят, цялата природа влага тази обич в моята душа и казва: обичай! Аз я обичам не с ума си, не с въображението, а с цялото си същество. Като я обичам, чувствувам се неразделна част от целия щастлив божи свят. Писах по-рано за своите нови убеждения, които извлякох от самотния си живот; но никой не може да знае с какъв труд са изработени те у мене, с каква радост ги осъзнах и видях новия, открит път в живота. В мене нямаше нищо по-скъпо от тия убеждения… Но… Дойде любовта и сега тях вече ги няма, няма и съжаление в душата ми по тях! Трудно ми е дори да разбера, че съм могъл да скъпя едно такова едностранно, студено, разсъдително настроение. Дойде красотата и като прах се разнесе цялата египетска вътрешна жизнена работа. И никакво съжаление за изчезналото! Саможертвата — всичко това е глупост, дивотия. То е гордост, убежище от заслужено нещастие, спасение от завистта към чуждото щастие. Да живееш за другите, да правиш добро! Защо! Когато в душата ми има една обич към самия мене и едно желание — да я обичам и да живея с нея, да живея нейния живот. Сега аз искам щастие не за другите, не за Лукашка! Сега аз не обичам тези други. По-рано бих си казал, че това е лошо. Бих се измъчвал с въпросите: какво ще стане с нея, с мене, с Лукашка? Сега ми е все едно. Животът ми не зависи от самия мене, а има нещо по-силно от мене, което ме ръководи. Аз се измъчвам, но по-рано бях мъртъв, а едва сега почвам да живея. Днес ще ида у тях и всичко ще й кажа.“

XXXIV

Като написа това писмо, вечерта късно Оленин отиде при хазаите. Старата седеше на пейката зад печката и точеше пашкули. Маряна без забрадка шиеше при свещта. Като видя Оленин, тя скочи, взе забрадката си и отиде при печката.

— Че остани малко при нас, Марянушка — каза майка й.

— Не, гологлава съм. — И тя се качи бързо на печката.

Оленин виждаше само коляното и стройния спуснат крак. Той гощаваше старата с чай. Старата почерпи гостенина с каймак, за който прати Маряна. Но като сложи чинията на масата, Маряна пак се качи бързо на печката и Оленин усещаше само погледа й. Двамата със старата разговаряха за работата в домакинството. Стрина Улита се разпусна, изпадна в някакъв възторг на гостоприемство. Тя донесе на Оленин гроздова туршия, пита с грозде, най-хубавото вино и започна да гощава Оленин с онова особено, простонародно, грубо и гордо гостоприемство, свойствено само на хора, които спечелват хляба си с физически труд. Старата жена, която отначало толкова беше учудила Оленин с грубостта си, сега често пъти го трогваше с естествената нежност в отношението към дъщеря си.

— Защо да сърдим бога, бащице мой! Всичко си имаме, слава богу, и чихир наляхме, и месо насолихме, и ще продадем три-четири бъчви вино, и ще остане да пием и ние. Ти не бързай да си ходиш. Ще гуляем заедно на сватбата.

— А кога ще бъде сватбата? — запита Оленин, усещайки как всичката кръв изведнъж нахлу към лицето и сърцето му започна да бие неспокойно, мъчително.

Зад печката някой се размърда, чу се чоплене на тиквено семе.

— Че… би трябвало другата неделя да я направим. Ние сме готови — отговори старата простичко, спокойно, сякаш Оленин не беше там и изобщо не съществуваше. — Аз съм събрала и стъкмила за Марянушка всичко. Ще й дадем добра зестра. Само че има нещо не в ред: кой знае защо, нашият Лукашка започна много да пие. Съвсем се е пропил! Върши глупости. Тия дни си дохожда един казак от сотнята, казва, че в Ногаи ходил.

— Дано само не го уловят — каза Оленин.

— И аз му казвам: ти, Лукашка, не прави много лудории! Но млад човек, то се знае, перчи се. А пък за всичко има време. Ето, плячкоса, открадна, абрек уби — браво! Сега да си поживее спокойно. Инак на нищо не прилича.

— Да, виждах го два-три пъти в отреда, непрекъснато гуляе. И другия кон продал — каза Оленин и погледна към печката.

Големите черни очи блестяха към него строго и недружелюбно. Стана му съвестно за онова, което каза.

— Че какво! Той на никого лошо не прави — каза неочаквано Маряна. — Със свои пари гуляе — и като спусна крака, скочи от печката и излезе, тръшвайки силно вратата.

Оленин я следеше с очи, докато тя беше вътре, после загледа към вратата в очакване и не разбираше нищо от онова, което му говореше стрина Улита. След няколко минути влязоха гости: един старец, брат на стрина Улита, и чичо Ерошка, а след тях влязоха Маряна и Устенка.

— Добър вечер! — извика пискливо Устенка. — Гуляеш ли, а? — обърна се тя към Оленин.

— Да, гуляя — отговори той и, кой знае защо, почувствува срам и стеснение.

Той искаше да си отиде и не можеше. Да мълчи също му се струваше невъзможно. Старецът му помогна: поиска да пие и те пиха. После Оленин пи с Ерошка. После и с другия казак. После пак с Ерошка. И колкото повече пиеше Оленин, толкова по-тежко му ставаше на сърцето. Но старците се разгуляха. Двете момичета седяха на печката, шушукаха си и ги гледаха, а те пиха до късно. Оленин не говореше нищо и пиеше повече от всички. Казаците викаха нещо. Старата ги пъдеше и не им даваше повече чихир. Момичетата се смееха на чичо Ерошка и беше вече десет часът, когато всички излязоха на чардака. Старците сами се нарекоха да си догуляят у Оленин. Устенка изтича у дома си. Ерошка поведе казака при Ванюша. Старата отиде да разтребва в избушката. Маряна остана сама в къщи. Оленин се чувствуваше свеж и бодър, сякаш току-що беше се събудил. Той всичко забелязваше и като пусна старците да минат, върна се обратно: Маряна се приготвяше да спи. Той се приближи към нея, искаше да й каже нещо, но гласът му пресекна. Тя седна на леглото, подгъна крака под себе си, отдръпна се от него в ъгъла и го загледа мълчаливо, с изплашен, див поглед. Очевидно тя се страхуваше от него. Оленин чувствуваше това. Стана му жално и съвестно за себе си и едновременно с това той почувствува гордото удоволствие, че буди в нея поне това чувство.

— Маряна! — каза той. — Нима ти никога няма да се съжалиш над мене? Сам не мога да ти кажа колко много те обичам.

Тя се отдръпна още по-далеч от него.

— Виждаш ли какво говори виното. Нищо няма да получиш!

— Не, не виното. Не се омъжвай за Лукашка. Аз ще се оженя за тебе. — „Какво говоря аз? — помисли той в момента, когато произнасяше тия думи. — Ще кажа ли същото това и утре? Ще го кажа, сигурно ще го кажа и сега ще го повторя“ — отговори му един вътрешен глас.

— Ще се омъжиш ли за мене?

Тя го погледна сериозно и уплахата й сякаш мина.

— Маряна! Ще полудея. Аз не съм на себе си. Каквото кажеш, това ще направя. — И безумно нежните думи сами започнаха да се леят една след друга.

— Е, какво си се раздрънкал — прекъсна го тя, като хвана изведнъж ръката, която той протягаше към нея. Но тя не отблъсна ръката му, а я стисна здраво в своите силни, корави пръсти. — Нима господата се женят за селски момичета? Върви си!

— Но кажи, съгласна ли си? Аз всичко…

— А Лукашка къде ще денем? — каза тя, смеейки се.

Той си измъкна ръката, която Маряна държеше, и силно прегърна младото й тяло. Но тя скочи като сърна, рипна с босите си крака и изтича навън. Оленин се опомни и се ужаси от себе си. Отново се видя неизразимо гаден в сравнение с нея. Но тъй като не се разкайваше нито за миг за онова, което бе казал, той си отиде и без да погледне старците, които пиеха, легна и заспа тъй дълбоко, както не беше спал отдавна.

XXXV

На другия ден беше празник. Вечерта всички, блеснали с празничните си дрехи в лъчите на залязващото слънце, бяха на улицата. Вино беше налято повече от друг път. Хората се бяха освободили от тежката работа. Казаците се тъкмяха за поход след един месец и в много семейства се подготвяха сватби.

На площада, пред станичното управление и около двете дюкянчета — едното за закуски и семки, другото за забрадки и басми — се трупаха най-много хора. На пезулите пред управлението седяха и стояха прави старци в сиви и черни солидни горни дрехи, без гайтани и украшения. Старците се разговаряха спокойно, с отмерени гласове за плодородието и за децата, за обществените работи и за някогашния живот, като поглеждаха към младото поколение величаво и равнодушно. Минаваха ли край тях, жените и момите спираха за малко и свеждаха глави. Младите казаци намаляваха почтително крачките, сваляха калпаци и ги задържаха известно време пред главите си. Старците млъкваха. Едни строго, други любезно оглеждаха минаващите и снемаха бавно и пак слагаха калпаците си.

Казачките още не бяха започнали хора̀та, а събрани на групи, в пъстроцветни антерии и бели забрадки, спуснати до над очите, седяха по земята и пезулите пред вратите на къщите, в сянка от ко̀сите лъчи на слънцето, и разговаряха и се смееха със звънливите си гласове. Момчета и момичета играеха на топка, като я хвърляха високо в ясното небе, и с викове и писък тичаха по площада. На друго място на площада подявките вече бяха извили хоро и пееха с тънки, плахи гласове. Писарите, пуснатите в отпуск и дошлите за празника младежи, в спретнати бели и нови червени черкезки, украсени с ширити, с празнични, весели лица, по двама — по трима, хванати за ръце, ходеха от една група жени и моми към друга, спираха се, шегуваха се и се закачаха с казачките. Арменецът-търговец в своята синя черкезка от тънко сукно с ширити стоеше пред отворената врата на дюкянчето, където се виждаха редици сгънати цветни кърпи, и с гордостта на източен търговец и със съзнанието за своята важност очакваше купувачи. Двама червенобради боси чеченци, пристигнали отвъд Терек, за да се порадват на празника, бяха приклекнали пред къщата на един свой познат и като пушеха небрежно с малките си лули и плюеха, гледаха хората и си разменяха кратки думи с гърлени гласове. От време на време някой войник, делнично облечен в стар шинел, минаваше бързо между пъстрите групи по площада. Тук-таме вече се чуваха пиянските песни на гуляещи казаци. Всички къщи бяха заключени, чардаците още от снощи измити. Дори и бабите бяха навън. Из праха на сухите улици навсякъде се валяха в краката люспи от динени и тиквени семки. Въздухът беше топъл и неподвижен, ясното небе — синьо и прозрачно. Беломатовият гребен на планините, който се виждаше иззад покривите, изглеждаше близък и розовееше в лъчите на залязващото слънце. От време на време откъм реката се чуваше далечен тътен на топовен изстрел. Но над станицата, сливайки се в едно, се носеха разнообразни, весели, празнични звуци.

През цялата сутрин Оленин ходи из двора, очаквайки да види Маряна. Но тя се премени и отиде на литургия в параклиса; после ту седеше на пезула пред някоя къща с други момичета и чоплеше семки, ту пък заедно с дружките си изтичваше до къщи и поглеждаше весело и ласкаво квартиранта. Оленин се страхуваше да заговаря с нея шеговито и пред други хора. Той искаше да й доизкаже вчерашното и да получи от нея решителен отговор. Чакаше същата минута като снощната; но такава минута не идваше, а да остане в такова неопределено положение той нямаше повече сили. Тя излезе отново на улицата, а малко по-късно, без сам да знае накъде, тръгна и той подире й. Мина край мястото, където седеше тя, сияеща със своята атлазена синя антерия, и с болка в сърцето чу как момичетата се изкискаха след него.

Къщата на Белецки беше на площада. Като минаваше край нея, Оленин чу гласа на Белецки: „Елате“ и той се отби.

Те поговориха малко и седнаха при прозореца. Скоро към тях се присъедини Ерошка в нова антерия и седна до тях на пода.

— Ето тази група там е аристокрацията на селото — каза Белецки, като сочеше с папиросата си една пъстра група на ъгъла, и се усмихваше. — И моята е там, виждате ли я, в червената дреха. Нова е. А защо ли не започват хора̀та? — извика Белецки, като надникна от прозореца. — Почакайте, като се мръкне, ще излезем и ние. После ще ги извикаме у Устенка; ще трябва да им уредим бал.

— И аз ще дойда у Устенка — каза Оленин решително. — Маряна ще бъде ли там?

— Ще бъде, елате! — каза Белецки, без да се учуди ни най-малко. — Но нали е много красиво — добави той, като сочеше пъстрите групи.

— Да, много! — съгласи се Оленин, като се мъчеше да изглежда равнодушен. — На такива празници — добави той — мене винаги ме учудва как поради туй, че днес например е петнадесето число, изведнъж всички хора са станали доволни и весели. Във всичко личи празникът. И очите, и лицата, и гласовете, и движенията, и дрехите, и въздухът, и слънцето — всичко е празнично. А у нас вече няма празници.

— Да — каза Белецки, който не обичаше такива разсъждения. — А ти, старче, защо не пиеш? — обърна се той към Ерошка.

Ерошка намигна на Оленин, поглеждайки към Белецки. — Твоят приятел изглежда горд човек!

Белецки вдигна чашата.

— Ала бирди — каза той и изпи виното. (Ала бирди значи: бог е дал; това е обикновена наздравица, употребявана от кавказците, когато пият заедно.)

— Сау бул (здрав бъди) — каза усмихнат Ерошка и изпи своята чаша.

— Казваш: празник! — обърна се той към Оленин, като стана и погледна през прозореца. — Какъв празник е това! Да можеше да видиш как гуляехме някога! Ще наизлязат жените понякога, облечени в сарафани, цели обшити с гайтани. На гърдите им по два реда златни гердани. На главата — венец, от злато изкован. Като тръгнат — фр, фр! — се чува наоколо. Всяка жена беше като княгиня. Ще излязат понякога — цял табун, ще запеят, песента им като стон се носи; по цяла нощ гуляят. А казаците ще изтъркалят бъчвите на двора, ще заседнат, ще пият до зори. Или ще се хванат за ръце, ще тръгнат из селото като лавина. Когото срещнат, подкарват го със себе си и тъй ходят от едного у другиго. Случвало се е и по три дни да гуляят. Помня, баща ми ще дойде цял зачервен, подпухнал, без калпак, пропилял всичко, ще дойде и ще легне. Майка ми вече си знае: ще му поднесе пресен хайвер и чихир, за да изтрезнее, а самата тя ще припне из селото да му търси калпака. Тъй ще спи той две денонощия! Ето какви хора имаше едно време! А сега?

— А момичетата със сарафаните? Сами ли гуляеха? — запита Белецки.

— Да, сами! Ще дойдат понякога казаци, пешком или с коне, ще кажат: хайде да им разтурим хорото, и ще тръгнат, а момите грабнат тояги. Случвало се е по заговезни някой юнак да се засили, а те — удрят, коня удрят, него удрят. Той ще разкъса веригата, ще хване, която си обича, и ще я отмъкне. Миличка, душичка, ще й се радва, ще я люби, както си иска. Ама и моми ли бяха! Кралици!

XXXVI

В това време от една странична улица излязоха двама конника. Единият беше Назарка, другият Лукашка. Лукашка бе седнал малко накриво върху своя охранен дорест кабардинец, който стъпяше леко по твърдата земя — мяташе красивата си глава с лъскава тънка грива. Грижливо прибраната в калъфа пушка, пистолетът отзад на гърба и сгънатият на седлото ямурлук показваха, че Лукашка иде не от близко и безопасно място. В напетото му яздене настрана, в небрежното движение на ръката, която едва чуто пляскаше с камшика коня под корема, и особено в искрящите му черни очи, които, като примижаваха, гледаха гордо наоколо, се изразяваше съзнание за сила и младежка самонадеяност. Очите му се озъртаха настрани и сякаш питаха: „Виждали ли сте такъв юнак?“ Стройният кон със сребърни украшения по юздата и оръжието и самият красив казак обърнаха вниманието на всички, които бяха на площада. Назарка, слаб и дребен, беше облечен много по-лошо от Лукашка. Като минаваха край старците, Лукашка се спря и приповдигна белия рунтав калпак над остриганата си черна глава.

— Е, много ли ногайски коне откара? — каза едно слабичко старче с навъсен, мрачен поглед.

— А ти, дядка, не си ли ги броил, защо питаш? — отговори Лукашка и се обърна на другата страна.

— И напразно водиш това момче със себе си — каза още по-мрачно старецът.

— Гледай го ти дявола, всичко знае! — каза си Лукашка и лицето му прие загрижен израз, но като погледна към ъгъла, където се бяха събрали много казачки, той обърна коня си към тях.

— Здравейте, момичета! — викна той със силния си звънлив и проточен глас, като спря изведнъж коня си: — Остарели сте без мене, вещици! — И той се засмя.

— Здравей, Лукашка! Здравей, драги! — чуха се весели гласове. — Много ли пари донесе? Купѝ сладки на момичетата! За дълго ли си дошъл? Та и отдавна не сме те виждали.

— Долетяхме с Назарка да погуляем тази нощ — отговори Лукашка, като размахваше камшика над коня и налиташе към момичетата.

— Добре си направил, иначе Марянка съвсем те забрави — изписука Устенка, като блъскаше с лакът Маряна и се кискаше с тънкия си глас.

Маряна се отдръпна от коня и като отметна назад глава, с големите си блестящи очи погледна спокойно казака.

— Наистина, отдавна не си дохождал! Защо тъпчеш тъй с коня? — каза тя сухо и се извърна.

Лукашка изглеждаше особено весел. Лицето му сияеше от смелост и радост. Хладният отговор на Маряна очевидно го изненада. Той изведнъж се навъси.

— Стъпи на стремето, ще те отведа в планината, изгоро! — извика изведнъж той, сякаш пропъждаше лошите мисли от главата си, като разиграваше изкусно коня сред девойките. Той се наведе над Маряна. — Ще те целуна, ех, как ще те целуна!

Маряна срещна с очи неговия поглед и изведнъж се изчерви. Тя се отдръпна.

— Махни се! Краката ми ще стъпчиш — каза тя и като наведе глава, погледна стройните си крака, обути в сини чорапи с багети, в нови червени пантофки, украсени с тънък сребърен ширит.

Лукашка се обърна към Устенка, а Маряна седна до една казачка, която държеше дете в ръцете си. Детенцето се наведе към девойката и с пълничката си ръчичка улови нанизаните мъниста, които висеха на синята й антерия. Маряна се наведе към детето и погледна под око Лукашка. Лукашка в това време вадеше под черкезката, от джеба на черната си антерия, вързопче със закуски и тиквено семе.

— Ето това за всички ви — каза той, като даваше вързопчето на Устенка и погледна с усмивка Марянка.

Отново по лицето на девойката се изрази смущение. Прекрасните й очи сякаш се замъглиха. Тя спусна забрадката ниско до устата си и изведнъж, като притисна глава до бялото личице на детето, което я теглеше за мънистата, почна жадно да го целува. Детенцето се опираше с ръчички във високите гърди на момичето и крещеше, разтваряйки беззъбата си устичка.

— Ще го удушиш! — каза майката, като взе детето и заразкопчава антерията, за да му даде да суче. — Ти по-добре се поразговори с момъка.

— Само да прибера коня, ще дойдем с Назарка и цяла нощ ще гуляем — каза Лукашка, като удари коня с камшика и се отдалечи от девойките.

Двамата с Назарка свърнаха в една странична улица и стигнаха двете къщи, издигнати една до друга.

— Стигнахме, брат! Ела по-скоро! — извика Лукашка на другаря си, който слезе от коня в съседния двор и го поведе предпазливо през плетената врата на техния двор. — Здравей, Стьопка! — обърна се той към нямата, която, също облечена празнично, идеше от улицата, за да поеме коня. Със знаци Лукашка й каза да даде на коня сено и да не му сваля седлото.

Нямата започна да издава някакви ниски гърлени звуци и да мляска, сочейки коня, а после го целуна по носа. Това значеше, че тя обича коня и че конят е добър.

— Здравей, мамо! Какво, още ли не си излязла на улицата? — провикна се Лукашка, като крепеше пушката и се качваше по стълбите.

Майка му отвори вратата.

— Никак не ти се надявах — каза старата. — Кирка казваше, че няма скоро да си дойдеш.

— Иди донеси чихирец, мамичко. Ще дойде Назарка, нека да почетем празника.

— Ей сега, Лукашка, ей сега — отговори старата. — Жените са излезли да се веселят. А сякаш и нашата няма е отишла там.

И като взе ключа, тя забърза към избушката.

Назарка прибра коня, свали оръжието и дойде при Лукашка.

XXXVII

— За твое здраве — каза Лукашка, като поемаше от майка си пълната чаша с чихир и внимателно я поднасяше към наведената си глава.

— Гледай ти, каква била работата! — каза Назарка. — Дядо Бурлак пита: „Много ли коне открадна?“ Значи, знае всичко.

— Магьосник! — отговори накъсо Лукашка. — Но какво от това? — добави той, като тръсна глава. — Те вече са отвъд реката. Нека ги дирят.

— Все пак не е добре.

— Защо да не е добре! Занеси му утре малко чихир. Направи така, и от нищо не се бой. Сега да се веселим. Пий! — викна Лукашка със същия глас, с който произнасяше тази дума старият Ерошка. — Ще идем да се веселим на улицата при момичетата. Ти иди вземи мед или да изпратя нямата. Ще се веселим до зори.

Назарка се усмихваше.

— Ще постоим ли повече? — каза той.

— Сега ще погуляем! Тичай да купиш водка! На̀ ти пари!

Назарка припна послушно към Ямка.

Чичо Ерошка и Ергушов като хищни птици надушиха къде има гуляй и един след друг се намъкнаха в стаята.

— Дай още половин ведро! — извика Лукашка на майка си в отговор на техните поздрави.

— Е, казвай, дяволе, къде ги открадна? — извика чичо Ерошка. — Браво! Така те обичам!

— Да, да, обичаш! — отговори, смеейки се, Лукашка. — А носиш на момите сладкиши от юнкирите! Ех ти, старче!

— Не е вярно, истина ти казвам, че не е вярно! Ех, Марко! — Старецът избухна в смях. — А колко ми се молеше онзи дявол! Иди, казва, опитай се. Една пушка ми даваше. Не, да прощава. Бих уредил тази работа, но ми е жал за тебе. Но казвай къде беше. — И старецът започна да говори на татарски.

Лукашка живо му отговаряше.

Ергушов, който не знаеше добре татарски, само от време на време се обаждаше с някоя руска дума.

— Казвам, коне е отмъкнал. Това зная положително — потвърждаваше той.

— Тръгнахме с Гирейка — разказваше Лукашка. Това, дето наричаше Гирей хан Гирейка, му придаваше в очите на казаците особена смелост. — Докато бяхме отвъд реката, все се перчеше, че познава цялата степ, че ще ме заведе направо, а като излязохме в степта, в оная тъмна нощ, обърка се моят Гирейка, започна да се лута, но напразно. Не може да намери аула и туй то. Изглежда, бяхме взели много надясно. Кажи-речи до полунощ се лутахме, слава богу, по едно време чухме да лаят кучета.

— Глупаци — каза чичо Ерошка. — Така и с нас понякога се е случвало да се объркаме нощем в степта. Дяволска работа! Изляза аз на някоя могила, почвам да вия като глашатай, ей тъй! (Той сложи ръце на устата си и започна да вие, сякаш цяла глутница вълци виеха в един глас.) Изведнъж се обаждат кучета. Е, казвай по-нататък. Какво, намерихте ли?

— Метнахме им живо оглавниците. Малко остана ногайките да пипнат Назарка, истина ви казвам!

— Да, ще ме пипнат — каза обидено Назарка, който току-що се бе върнал.

— Излязохме в степта; Гирейка пак се обърка, щеше да ни закара чак при пясъчните хълмове. Уж все вървим към Терек, а пък то — ние сме се отдалечавали.

— Да беше гледал по звездите — каза чичо Ерошка.

— И аз тъй казвам — добави Ергушов.

— Какви звезди ще гледаш, като беше съвсем тъмно. Аз се блъсках, блъсках! Хванах една кобилка, сложих й оглавник, метнах се отгоре й, а моя кон пуснах — казвам си, той ще ни изведе. И какво мислиш? Той започна да пръхти, да пръхти, да души по земята… Препусна напред и… право в станицата! И за това благодарим. Вече съвсем беше съмнало, едва успяхме да скрием конете в гората. Пристигна Нахим отвъд реката, взе ги.

Ергушов поклати глава.

— И аз тъй казвам: отлично! А много ли са?

— Ей тука са всички — каза Лукашка, като тупаше джоба си.

В това време влезе старата. Лукашка не се доизказа.

— Пийте! — извика той.

— Така веднъж ние с Гирчика тръгнахме късно… — започна Ерошка.

— Е, твоите истории нямат край — каза Лукашка. — А пък аз ще си ходя. — И като допи виното от паницата и стегна ремъка на кръста си, Лукашка излезе.

XXXVIII

Беше вече тъмно, когато Лукашка излезе на улицата. Есенната нощ бе ведра и безветрена. Пълният златен месец изплува над черните тополи, които се издигаха на едната страна на площада. Из комините на избушките се виеше дим, сливаше се с мъглата и се стелеше над станицата. Тук-там прозорците светеха. Из въздуха се носеше мирис на говежди тор, на кожи и мъгла. Човешкият говор, смеховете, песните и шумът от чопленето на тиквеното семе звучаха все тъй смесено, само че по-ясно, отколкото през деня. Белите забрадки и калпаци се виждаха на групи в тъмнината край оградите и къщите.

На площада, срещу отворената и осветена врата на лавката, се чернее и белее тълпа казаци и момичета и се чуват звучни песни, смях и говор. Хванати ръка за ръка, момите се движат в кръг, като стъпят леко по прашния площад. Едно слабо момиче, най-грозно между всички момичета, запява:

От горичката, тъмнолистата,

ай-да люли!

От градинката, от зелената

ето идат два юнака,

два юнака, два ергена.

Минаха те, пък се спряха,

спряха се и се скараха.

Че излезе чудна мома,

чудна мома им говори:

Един от вас ще залюбя,

ще залюбя момче бяло,

момче бяло, русокосо.

Той я хвава за ръката

и я води из селото.

Хем я води, хем се хвали:

„Вижте мойта домакинка!“

Старите жени стоят наблизо, слушат песните. Малки момчета и момичета тичат наоколо в тъмнината, гонят се. Казаците са наредени в кръг, закачат минаващите край тях момичета, от време на време разкъсват хорото и влизат в него. В сянката на вратата стоят Белецки и Оленин с черкезки и калпаци и с чужд, не казашки говор, тихо, но все пак ясно, разговарят помежду си, като чувствуват, че привличат вниманието на околните. В хорото една до друга са се хванали дебеличката Устенка, облечена в червена антерия, и величавата Маряна в нова риза и антерия. Оленин и Белецки разговаряха как да откъснат от хорото Маряна и Устенка. Белецки мислеше, че Оленин иска само да се повесели, но Оленин очакваше решението на своята участ. Той на всяка цена искаше да види още сега Маряна сама, да й каже всичко и да я запита може ли и иска ли да бъде негова жена. Макар че този въпрос отдавна бе решен за него отрицателно, той се надяваше, че ще има сили да й каже всичко, което чувствува, и че тя ще го разбере.

— Защо не ми казахте по-рано? — говореше Белецки. — Аз щях да ви наредя работата чрез Устенка. Какъв чуден човек сте!

— Какво да правя? Някога, много скоро, ще ви кажа всичко. А сега, за бога, наредете тъй, че тя да дойде у Устенка.

— Добре. Това е лесно… Е, Марянке, ти за руския момък ли ще се ожениш, а? Нали не за Лукашка? — каза Белецки, като от приличие се обърна най-напред към Марянка, и без да дочака отговор, се приближи до Устенка и я замоли да доведе у тях Марянка. Но преди да се доизкаже, запевачката подхвана друга песен, а момите я подеха една след друга.

Те пееха:

Из градина, из градина,

ходи, броди млад юнак

и най-после няма как,

той на улицата мина.

Първи път като отмина,

махна с дясната ръка,

втори път като отмина,

махна с рунтавий калпак,

третий път пък не отмина,

не отмина, а се спря.

Спря се и така започна:

„Исках аз при теб да дойда,

да те питам и гълча,

как тъй стана, мила моя,

че в градината не идеш…

Или ти, любезна моя,

нещо си се възгордяла?

Скоро, скоро, мила моя,

ти ще се успокоиш.

Сватове ще ти изпратя,

ще те взема за жена

и ще плачеш ти от мене.“

Знаех аз какво да кажа,

но не смеех да отвърна.

Да, не смеех да отвърна,

а в градината отидох.

Там, в градината зелена,

тихо му се поклоних.

„О, девойко, дружке драга,

моя поклон приеми.

Приеми и тази кърпа,

от сърце ти давам дар.

Ти, девойко, я вземи

и с любов ми отвърни.

Аз не зная що да сторя,

дар достоен да й дам.

Ех, реших на мойта мила

шал копринен да й дам,

а за този дар: награда

пет целувки ми се падат.“

Лукашка и Назарка разкъсаха хорото и тръгнаха между момите. Лукашка пригласяше на песента с острия си глас и размахал ръце, ходеше сред извитото хоро.

— Е, няма ли да излезе някоя! — каза той.

Момите тикаха Марянка: тя не искаше да излезе. Заедно с песента се чуваха лек смях, удари, целувки, шепот.

Като минаваше покрай Оленин, Лукашка му кимна любезно.

— Митрий Андреич! И ти ли дойде да погледаш? — каза той.

— Да — решително и сухо отговори Оленин.

Белецки се наведе до ухото на Устенка и й каза нещо. Тя искаше да му отговори, но не можа и като мина втори път, каза:

— Добре, ще дойдем.

— И Маряна, нали?

Оленин се наведе към Маряна. — Ще дойдеш ли? Моля ти се, ела макар и за минута. Трябва да ти кажа нещо.

— Ако дойдат и други момичета, ще дойда и аз.

— Ще ми кажеш ли, което те питах? — запита той отново, навеждайки се към нея. — Ти днес си весела.

Тя вече се отдалечи от него. Той тръгна подире й.

— Ще ми кажеш ли?

— Какво да ти кажа?

— Онова, което оня ден те питах — каза Оленин, като се навеждаше към ухото й. — Ще се ожениш ли за мене?

Маряна помисли.

— Ще ти кажа — отговори тя, — сега ще ти кажа.

И в тъмнината очите й блеснаха весело и ласкаво към младежа.

Той все вървеше след нея. Радостно му беше да се навежда по-близо до нея.

Но Лукашка, който продължаваше да пее, я дръпна силно за ръката, откъсна я и я изтегли в средата на хорото. Оленин успя само да каже: „Ела у Устенка“ и се оттегли при другаря си. Песента свърши. Лукашка обърса устните си, Марянка също и те се целунаха. „Не, пет пъти поред“ — каза Лукашка. Глъч, смях, тичане смениха плавното движение и плавните звуци. Лукашка, който изглеждаше доста пийнал, започна да подарява на момите сладкиши.

— Черпя всички ви! — говореше той с гордо, комично-трогателно самодоволство. — А която иска да се весели с войниците, да се махне от хорото — прибави неочаквано той, като гледаше злобно към Оленин.

Момичетата поемаха сладкишите и смеейки се, грабеха ги една от друга. Белецки и Оленин се отдръпнаха настрана.

Лукашка, като че се срамуваше от своята щедрост, свали калпака и бършейки с ръкав челото си, се приближи към Марянка и Устенка.

— Или ти, любезна моя, нещо си се възгордяла? — повтори той думите на песента, която току-що бяха пели, и обръщайки се към Марянка с — „нещо си се възгордяла“ — повтори ги още веднъж сърдито. — „Ще те взема за жена и ще плачеш ти от мене“ — добави той, като прегърна заедно Устенка и Марянка.

Устенка се изтръгна, замахна и го удари по гърба тъй, че ръката я заболя.

— Е, ще играете ли още? — запита той.

— Другите, ако искат, нека играят — отговори Устенка, — а аз ще си ходя, Марянка също искаше да дойде у нас.

Казакът продължаваше да прегръща Маряна, отдели я от тълпата и я отведе в сянката на една близка къща.

— Не отивай, Машенка — каза той, — ще се повеселим за последен път. Иди си в къщи, аз ще дойда у вас.

— Какво ще правя у дома? Празникът е, за да се веселим. Ще ида у Устенка — каза Маряна.

— Все пак ще се оженя за теб.

— Добре — каза Маряна, — ще видим.

— Кажи, ще идеш ли? — каза строго Лукашка и като я притисна до гърдите си, целуна я по бузата.

— Остави ме! Какво си се залепил за мене? — И като се изтръгна от него, Маряна се отдалечи.

— Ей, момиче!… Ще патиш — каза с укор Лукашка, като застана на едно място и заклати глава. — И ще плачеш ти от мене — после се обърна на другата страна и викна към момите: — Защо не играете?

Маряна като че се уплаши и разсърди от онова, което каза той. Тя се спря. — Защо ще патя?

— Тъй.

— Как тъй?

— Ей тъй, защото се веселиш с вашия квартирант, войника, и защото си ме разлюбила.

— Поискала съм, разлюбила съм те. Ти не си ми нито баща, нито майка. Какво искаш? Когото искам, него ще любя.

— Тъй, тъй! — каза Лукашка. — Помни добре! — Той отиде към дюкяна. — Ей, момичета! — извика. — Защо спряхте? Играйте още! Назарка, тичай, донеси чихир.

— Какво, ще дойдат ли? — питаше Оленин Белецки.

— Сега ще дойдат — отговори Белецки. — Да вървим, трябва да се приготвим за веселбата.

XXXIX

Късно през нощта Оленин излезе от къщата на Белецки подир Маряна и Устенка. Белите забрадки на момичетата се белееха в тъмната улица. Луната ставаше златиста и се спускаше над степта. Над станицата лежеше сребриста мъгла. Всичко беше тихо, светлини не се виждаха никъде, чуваха се само стъпките на отдалечаващите се жени. Сърцето на Оленин силно биеше. Пламналото му лице се освежаваше на влажния въздух. Той погледна към небето, погледна къщата, от която излезе: там угасна свещта и той отново започна да се вглежда в отдалечаващата се сянка на жените. Белите забрадки се скриха в мъглата. Той се страхуваше да остане сам. Беше тъй щастлив! Слезе бързо от стълбището и се впусна след момичетата.

— Ех, и ти! Ще види някой! — каза Устенка.

— Няма нищо.

Оленин изтича към Маряна и я прегърна.

Марянка не се противеше.

— Да се не нацелуваш макар — каза Устенка. — Ще се ожениш, тогава целувай, а сега почакай.

— Прощавай, Маряна, утре ще дойда при баща ти, сам ще му кажа. Ти не му казвай.

— Какво има да му казвам! — отговори Маряна.

Двете момичета затичаха. Оленин тръгна сам, като си припомняше всичко, което се бе случило. Цялата вечер той бе прекарал с нея, в къта до печката. Устенка нито за минутка не излезе от къщи и се забавляваше с другите момичета и Белецки. Оленин говореше шепнешком с Марянка.

— Ще станеш ли моя жена? — запита я той.

— Ще ме излъжеш, няма да ме вземеш — отговори тя весело и спокойно.

— А обичаш ли ме? Кажи, за бога!

— Защо да не те обичам, не си сакат! — отговори Маряна, като се смееше и стискаше в коравите си ръце неговите ръце. — Какви бее-ли, бее-ли са ръцете ти и меки като каймак — каза тя.

— Аз не се шегувам. Кажи, ще ми станеш ли жена?

— Защо да не стана, стига татко да се съгласи.

— И помни: ще полудея, ако ме измамиш. Утре ще кажа на майка ти и на баща ти, ще дойда да те искам.

Маряна изведнъж започна шумно да се смее.

— Защо се смееш?

— Така, смешно ми е.

— Истина ти казвам! Ще купя лозе, къща, ще се запиша казак…

— Внимавай! Тогава други жени няма да обичаш! Това ще ме разсърди.

Оленин повтаряше с наслада във въображението си всички тези думи. При тия спомени ту му ставаше тежко, ту пък се задъхваше от щастие. Тежко му беше, защото тя бе все тъй спокойна, като говореше с него, както всякога. Нея, изглежда, никак не я вълнуваше това ново положение. Тя сякаш не му вярваше и не мислеше за бъдещето. Струваше му се, че тя го обича само сега, в настоящия миг, и че не вижда бъдещето си свързано с него. А беше щастлив, защото всички нейни думи му изглеждаха правдиви и защото тя се съгласяваше да му принадлежи. „Да — казваше си той, — ние само тогава ще се разберем един друг, когато тя ще бъде изцяло моя. За такава любов няма думи, за нея е нужен живот, цял един живот. Утре всичко ще стане ясно. Аз не мога повече да живея така, утре ще кажа всичко на баща й, на Белецки, на цялата станица…“

Лукашка след две безсънни нощи тъй много пи на празника, че за пръв път не можа да се дигне и спа у Ямкини.

XL

На следния ден Оленин се събуди по-рано от друг път и още в първия миг след пробуждането му дойде на ум за онова, което му предстои, и той с радост си спомни нейните целувки, стискането на коравите ръце и думите й: „Какви са ти бели ръцете!“ Той скочи и искаше още същия миг да иде при хазаите и да иска ръката на Маряна. Слънцето още не беше изгряло и на Оленин му се стори, че на улицата има някакво необикновено вълнение: движеха се хора, пеша и на коне, чуваше се глъч. Той наметна черкезката си и излезе на чардака. Хазаите още не ставаха. Петима казаци на коне минаха и шумно разговаряха за нещо. Пред всички, яхнал своя едър кабардинец, вървеше Лукашка. Казаците непрекъснато говореха, викаха: нищо не можеше да им се разбере.

— Карай към горния пост — викаше един.

— Оседлавай и догонвай по-живо! — говореше друг.

— През ония врати е по-близо.

— Приказвай си ти — викаше Лукашка, — през средната врата трябва да минем…

— Да, да, оттам е по-близо — каза един от казаците, цял потънал в прах и яхнал запотен кон. Лицето на Лукашка беше зачервено, подпухнало от вчерашното пиене, калпакът му бе килнат на тила. Той викаше заповеднически, като че беше началник.

— Какво има? Къде отивате? — запита Оленин, като едва успя да привлече вниманието на казаците.

— Отиваме да ловим абреци, загнездили са се в пясъчните хълмове. Ей сега тръгваме, но все още сме малцина.

И казаците, продължавайки да викат и да се събират, отминаха нататък по улицата. На Оленин му мина през ума, че няма да бъде добре, ако не тръгне и той; при това мислеше да се върне рано. Той се облече, напълни пушката, метна се върху оседлания набързо от Ванюша кон и догони казаците на края на станицата. Казаците бяха слезли от конете и наредени в кръг, наливаха в дървена паница чихир от една докарана тук бъчва, поднасяха един на друг и си пожелаваха добър успех. Между тях беше и един млад франт — хорунжий, който се намирал случайно в станицата и бе поел началството над събралите се девет души казаци. Събралите се казаци бяха до един редници и макар хорунжият да имаше началнически вид, всички слушаха само Лукашка. На Оленин казаците не обръщаха никакво внимание. И когато всички яхнаха конете и тръгнаха, а Оленин, също на кон, се приближи до хорунжия и започна да го разпитва какво се е случило, хорунжият, обикновено любезен, се отнасяше към него от висотата на своето величие. С големи усилия Оленин успя да научи от него каква била работата. Един разезд, изпратен да дири абреци, открил няколко планинци на около осем версти от селото, при пясъчните хълмове. Абреците били залегнали в един трап, стреляли и заплашвали, че живи няма да се дадат. Подофицерът, който бил в разезда с двама казаци, останал там да караули и изпратил един казак в селото да извика други на помощ.

Слънцето току-що изгряваше. На три-четири версти от селото се откри от всички страни степ и не се виждаше нищо друго, освен еднообразната, печална суха равнина с изпъстрен от стъпките на добитъка пясък, с пожълтяла тук-там трева, с ниски тръстики в падините, с пръснати, леко утъпкани пътеки и с ногайски катуни, които се очертаваха далеч-далеч на хоризонта. Липсата на каквато и да е сянка и суровият тон на местността правеха поразително впечатление. Слънцето изгрява и залязва в степта винаги червено. Когато духа вятър, той пренася цели планини от пясък. Когато е тихо, както беше тази сутрин, тишината, ненарушавана нито от някакво движение, нито от някакъв звук, е особено поразителна. Тази сутрин в степта беше тихо, намусено, макар че изгря слънце; беше някак особено глухо и меко. Въздухът не трепваше; чуваше се само как стъпват и пръхтят конете, но и този звук се долавяше слабо и веднага заглъхваше.

Казаците вървяха повечето време мълчаливо. Оръжието на казака е нагласено винаги тъй, че да не звъни и да не дрънчи. Оръжие, което дрънчи, е най-големият срам за казака. Двама казаци от селото ги настигнаха по пътя и размениха с тях две-три думи. Конят на Лукашка — дали се спъна, или заплете краката си в тревата — изведнъж се стресна и ускори хода си. Това у казаците се смяташе за лошо предзнаменование. Казаците се спогледаха, обърнаха се бързо, като се мъчеха да не отдават внимание на това обстоятелство, което имаше особена важност в тая минута. Лукашка дръпна юздите, навъси се строго, стисна зъби и изви камшика над главата си. Силният кабардинец заситни изведнъж с четирите си крака, като се чудеше на кой крак да стъпи и сякаш готов да полети нагоре. Лукашка го шибна веднъж с камшика по охранените хълбоци, шибна го втори път, трети — кабардинецът, като се озъби и развя опашка, започна да пръхти, изправи се на задните си крака и отскочи на няколко крачки от групата на казаците.

— Ех, хубав жребец! — каза хорунжият.

Като каза жребец, а не кон, това означаваше особена похвала за коня.

— Не жребец, а лъв! — потвърди един от по-старите казаци.

Казаците вървяха ту с обикновен ход, ту тръс и единствено това обстоятелство нарушаваше за миг тишината и тържествеността на тяхното движение.

Из цялата степ, след като минаха близо осем версти път, те срещнаха хора само в едно ногайско чергило, което, поставено върху каруца, се движеше бавно на една верста от тях. Това беше ногаец, който се местеше заедно със семейството си от един край на друг. Срещнаха след това в една падина и две окъсани скулести ногайки, които, с кошчета на гръб, събираха тор от добитъка, който пасе из степта, за да го правят на кизяк. Хорунжият, който не знаеше да говори добре кумицки, запита нещо ногайките; но те не го разбираха и явно уплашени, се споглеждаха една друга.

Приближи се Лукашка, спря коня, произнесе живо обичайния поздрав и ногайките, видимо зарадвани, заговориха с него свободно, като с брат.

— Ай, ай, коп абрек! — казаха те жално, като сочеха с ръце натам, където вървяха казаците. Оленин разбра, че те казваха: „Много абреци.“

Оленин, който не бе виждал никога подобни работи и знаеше за тях само от разказите на чичо Ерошка, искаше да не изостава от казаците и да види всичко. Той се радваше на казаците, вглеждаше се във всичко, вслушваше се и правеше своите наблюдения. Макар да беше взел сабята и да беше напълнил пушката, като забеляза, че казаците странят от него, той реши да не взема никакво участие в тази работа, толкова повече, че според него храбростта му беше вече доказана в отреда, а най-много поради туй, че сега той беше много щастлив.

Изведнъж в далечината се чу изстрел.

Хорунжият се развълнува и започна да дава разпореждания как да се разделят казаците и откъде да настъпят. Но казаците явно не обръщаха никакво внимание на тия разпореждания и слушаха само онова, което казваше Лукашка, и гледаха само него. В лицето и фигурата на Лука се изразяваше само спокойствие и тържественост. Той подкара напред своя кабардинец, едва настиган от другите коне, и присвил очи, непрекъснато се вглеждаше напред.

— Иде някакъв конник — каза той, като задържаше коня си и се изравняваше с другите.

Оленин напрягаше очи, взираше се в далечината, но не виждаше нищо. Казаците скоро забелязаха двама конници и спокойно се насочиха право към тях.

— Това абреци ли са? — запита Оленин.

Казаците не отговориха нищо на този въпрос, който според тях беше безсмислен. Абреците биха били глупаци, ако минеха отсам Терек на коне.

— Ей онзи, дето маха с ръка, не е ли бай Родко? — каза Лукашка, като сочеше двамата конници, които вече се виждаха ясно. — Ето го, тръгна към нас.

Наистина след няколко минути стана ясно, че двамата конници бяха от казашкия патрул и подофицерът се доближи до Лукашка.

XLI

— Далече ли са? — само запита Лукашка.

В същото това време на тридесетина крачки от тях се чу кратък и сух изстрел. Подофицерът леко се усмихна.

— Нашият Гурка стреля по тях — каза той, като посочи с глава по направление на изстрела.

Те изминаха още няколко крачки и видяха Гурка, който, скрит зад един пясъчен хълм, пълнеше пушката си. От скука Гурка разменяше от време на време по някой куршум с абреците, скрити зад друг пясъчен хълм. Оттам изсвири едно куршумче.

Хорунжият беше бледен и смутен. Лукашка слезе от коня, даде го на един казак и тръгна към Гурка. Оленин също тъй слезе от коня си и като се наведе, тръгна след него. Щом се приближиха до стрелящия казак, два куршума пропищяха над главите им. Лукашка се засмя, обърна се към Оленин и се наведе.

— Ще те застрелят, Андреич — каза той. — По-добре махай се. Ти нямаш работа тук.

Но Оленин искаше да види непременно абреците.

Зад хълма на около двеста крачки той видя калпаци и пушки. Изведнъж оттам се показа малко клъбце дим, пропищя още едно куршумче. Абреците бяха заседнали под хълма в едно блато. Оленин се изненада най-много от мястото, където бяха заседнали. Мястото беше също такова, както и цялата степ, но с туй, че абреците бяха там, то сякаш изведнъж изпъкна от всичко останало, някак като че се ознаменува. То дори му се стори именно онова място, в което трябваше да заседнат абреците. Лукашка се върна при коня си и Оленин тръгна след него.

— Трябва да се вземе една кола със сено — каза Лука, — иначе ще ни избият. Ей там зад онзи хълм има една ногайска кола със сено.

Хорунжият го изслуша и подофицерът се съгласи. Колата със сеното беше докарана и казаците, като се криеха зад нея, започнаха да се отрупват със сено. Оленин се изкачи на хълма, откъдето виждаше всичко. Колата със сеното се движеше; казаците се притискаха зад нея. Казаците напредваха; чеченците — те бяха девет души — седяха един до друг, коляно до коляно, и не стреляха.

Навред беше тихо. Изведнъж оттам, където бяха чеченците, се чуха странни звуци на някаква жална песен, нещо като ай-да-ла-лай на чичо Ерошка. Чеченците знаеха, че няма да се спасят и за да не се поддадат на изкушението да бягат, бяха се завързали един за друг с ремъци през коленете, напълнили бяха пушките и сега пееха предсмъртната си песен.

Скрити зад колата със сено, казаците настъпваха все по-близко и по-близко и Оленин чакаше всяка минута да чуе изстрели; но тишината бе нарушавана само от жалната песен на абреците. Изведнъж песента спря, проехтя отсечен изстрел, куршумчето плесна в предницата на колата, чуха се чеченски псувни и крясъци. Изстрел след изстрел разкъсваше тишината и куршум след куршум плющеше по колата. Казаците не стреляха и бяха на не повече от пет крачки.

Мина още един миг и казаците изскочиха с вой от двете страни на колата. Лукашка беше напред. Оленин чу само няколко изстрела, викове и стон. Видя дим и, както му се стори, кръв. Той остави коня и без да съзнава какво върши, изтича при казаците. Ужасът замъгли погледа му. Той не можеше нищо да разбере — схвана само, че всичко бе свършено. Лукашка, бледен като платно, държеше за ръка ранен чеченец и викаше: „Не го убивайте! Жив ще го взема!“ Чеченецът беше същият онзи червенокосият, брат на убития абрек, който бе дошъл да откупи трупа. Лукашка извиваше ръцете му. Изведнъж чеченецът се изтръгна и гръмна с пистолет. Лукашка падна. По корема му се показа кръв. Той скочи, но пак падна, като ругаеше на руски и на татарски. Кръвта по него и под него ставаше все повече и повече. Казаците дойдоха при него и взеха да го разсъбличат. Един от тях, Назарка, преди да се заеме с него, дълго време не можа да сложи сабята в ножницата, като все я пъхаше наопаки. Острието на сабята беше окървавено.

Чеченците, червенокоси, с остригани мустаци, лежаха убити и съсечени. Само познатият, цял в рани — същият, който стреля в Лукашка, — беше жив. Също като ранен сокол, цял в кърви (от дясното му око течеше кръв), стиснал зъби, бледен и мрачен, като се озърташе на всички страни с огромните си възбудени очи, той бе приклекнал и държеше камата си, готов още да се защищава. Хорунжият се приближи към него и отстрани, сякаш искаше да го заобиколи, с бързо движение стреля с пистолета си в ухото му. Чеченецът посегна към него, но не успя и падна.

Запъхтени, казаците дърпаха убитите и им вземаха оръжието. Всеки от тези червенокоси чеченци беше човек, всеки си имаше свое особено изражение. Понесоха Лукашка към колата. Той продължаваше да псува на руски и татарски.

— Не дрънкай, ще те удуша с ръцете си! Няма да ми избягаш! Ана сени! — викаше той, като се напрягаше. Скоро се изтощи и млъкна.

Оленин си отиде у дома. Привечер му казаха, че Лукашка е на умиране, но че един татарин отвъд се е заел да го лекува с билки.

Труповете на убитите бяха домъкнати пред станичното управление. Жени и деца се трупаха да ги гледат.

Оленин се върна по мръкнало и дълго време не можа да се опомни от всичко онова, което бе видял; но като настъпи нощта, отново го завладяха вчерашните спомени; той погледна през прозореца; Маряна ходеше от къщи до килера, шеташе. Майка й бе отишла на лозето. Баща й бе в управлението. Оленин не дочака тя да привърши работата си и тръгна към нея. Тя беше в къщи и стоеше гърбом към него. Оленин мислеше, че тя се срамува.

— Маряна — каза той, — слушай, Маряна! Може ли да вляза?

Изведнъж тя се обърна. В очите й блестяха едва видими сълзи. По лицето й бе разлята красива печал. Тя го погледна мълчаливо и величаво.

Оленин повтори:

— Маряна! Дойдох…

— Остави — каза тя. Лицето й не се промени, но сълзите потекоха от очите й.

— Какво ти е? Защо плачеш?

— Защо плача? — повтори тя с твърд и груб глас. — Избиха казаците, ето защо.

— Лукашка? — каза Оленин.

— Върви си, какво искаш!

— Маряна! — каза Оленин и се приближи до нея.

— Никога нищо не чакай от мене.

— Маряна, не говори тъй — молеше я Оленин.

— Махни се, проклетнико! — извика момичето, тропна с крак и се насочи заплашително към него. На лицето й се изписа такова отвращение, презрение и злоба, че Оленин изведнъж разбра, че няма на какво да се надява; онова, което бе мислил по-рано за недостъпността на тая жена, беше безспорна истина.

Оленин не й каза нищо и бързо излезе навън.

XLII

Като се върна в стаята си, той лежа неподвижно близо два часа на леглото си, после отиде при ротния командир и помоли да го преместят в щаба. Без да се сбогува с някого, като се издължи на хазаите си посредством Ванюша, той се приготви да замине за крепостта, където квартируваше неговият полк. Само чичо Ерошка дойде да го изпрати. Те се почерпиха веднъж и дваж, почерпиха се и трети път. Също както по време на заминаването му от Москва пред входа го чакаше пощенска кола. Но Оленин вече не си правеше равносметка със себе си, както тогава, и не си казваше, че всичко, което е мислил и правил тук, е било не онова, което е търсил. Той вече не се заричаше да води нов живот. Той обичаше Марянка повече, отколкото преди и знаеше сега, че никога няма да бъде обичан от нея.

— Е, прощавай, бащице — каза чичо Ерошка. — Тръгнеш ли на поход, бъди по-умен, послушай мене, стария човек. Ако ти се случи да участвуваш в бой или някъде другаде (аз съм стар вълк, много нещо съм видял!), или ако стрелят наблизо, ти не отивай в купа, дето има много хора. Че вие, като се изплашите, все гледате да се съберете накуп: мислите, че сред хората е по-добре. А то е по-лошо от всичко: дето има много народ, там се целят най-много. Аз едно време все гледах да съм по-далеч от хората, все сам си ходех — и ето, нито веднъж не ме раниха. А какво ли не е минало през главата ми!

— Но в гърба ти и сега има един куршум — каза Ванюша, който прибираше нещата в стаята.

— Това казаците се пошегуваха — отговори Ерошка.

— Как казаците? — запита Оленин.

— Ей тъй! Бяхме се запили. Имаше един казак, Ванка Ситкин се казваше, като се разлудува, като гръмна с пистолета… че право в гърба ме улучи.

— Е, болеше ли те много? — запита Оленин. — Ванюша, готово ли е? — добави той.

— Ех! Къде бързаш! Чакай да ти разкажа… Че като ме храсна в гърба, куршумът не можа да пробие костта, ами си остана там. А аз му казвам: бе, брат, че ти ме уби бе! А? Виждаш ли какво ме направи? Няма да те оставя тъй. Ще дадеш едно ведро.

— А болеше ли те много? — запита пак Оленин, който почти не слушаше какво приказва.

— Чакай, ще ти кажа всичко. Той даде едно ведро. Изпихме го. А кръвта си тече. Цялата стая залях с кръв. А дядо Бурлак му казва: „Ще загине момчето. Донеси още едно шише от сладката, иначе лошо ти е писано.“ Донесоха още. Пихме, пихме…

— Но кажи, болеше ли те много? — пак запита Оленин.

— Какво ще ме боли! Остави, не обичам да ме прекъсват. Чакай, ще ти кажа всичко. Пихме, пихме до зори. Тъй съм и заспал на печката, пиян. Като се събудих заранта, не мога да се изправя.

— Много ли болеше? — пак запита Оленин, като предполагаше, че сега най-после ще получи отговор на своя въпрос.

— Нима ти казвам, че ме е боляло. Не ме болеше, но не можех да се изправя, не можех да ходя.

— После раната зарасна, нали? — каза Оленин, без да се засмее: толкова тежко беше на сърцето му.

— Зарасна, но куршумчето си е там. Ето, пипни. — И той запретна ризата, показа широкия си гръб, където близо до костта личеше куршумчето, което можеше да се мести.

— Виждаш ли, то мърда — каза той и явно се забавляваше като с някаква играчка. — Ето, преметна се назад.

— Лукашка ще оживее ли? — запита Оленин.

— Бог знае! Дофтур няма. Отидоха да доведат.

— Откъде ще доведат, от Грозни ли? — запита Оленин.

— Не, бащице, вашите, руските дофтури бих избесил до един, ако бях цар. Знаят само да режат. Така осакатиха нашия казак Баклашев, отрязаха му крака, на човек не прилича. Глупаци. За какво е годен сега Баклашев? Не, бащице, в планината има истински дофтури. Моя приятел Гирчика го раниха в един поход ей тук, в гърдите, вашите дофтури се отказаха да го лекуват, а дойде от планината Саиб, излекува го. Те, бащице, само с билки лекуват.

— Е, стига си говорил глупости — каза Оленин. — По-добре да изпратя лекар от щаба.

— Глупости! — повтори ядосан думите му старецът. — Глупчо глупав! Глупости! Ще изпратя лекар! Че ако вашите лекари лекуваха, казаците и чеченците щяха при вас да идат да се лекуват, а пък то вашите офицери и полковници викат дофтури от планината. У вас всичко е фалч, само фалч!

Оленин не му отговори. Той твърде много беше съгласен, че всичко е фалч в света, в който бе живял и в който се връщаше.

— А как е Лукашка? Ходи ли да го видиш? — запита той.

— Лежи като мъртъв. Не яде, не пие, душата му само водка приема. Нека пие водка — не вреди. Жал ми е за момчето. Добро момче беше, джигит като мене. Тъй и аз веднъж умирах: бабите вече бяха започнали да вият, да нареждат. Огън гореше в главата ми. Свряха ме в къта под иконите. Лежа, а над мене върху печката стоят едни такива малки барабанчици, стоят и бият за проверка. Аз им извиквам, а те заблъскат още по-силно. (Старецът се засмя.) Жените доведоха при мене и поп, искаха да ме погребват; нареждат пред попа: той живя, казват, като грешник, гуляеше с жени, хора е убивал, блажил е, на балалайка свиреше. Покай се, казват. И аз почнах да се кая. Грешен съм, казвам. Каквото каже попът, аз все пригласям: грешен. Запита ме за балалайката. И в това съм грешен, казвам. Къде е, казва, тази проклета балалайка, в тебе ли е? Покажи ми я, че после вземи, че я счупи на парчета.

Казвам му: няма я, не е тука балалайката. А бях я скрил в една мрежа в избушката; зная, че няма да я намерят. И те ме оставиха. После ми мина. Че като пипнах балалайката… Чакай, чакай, за какво говорех — продължи той. — Ти слушай мене, бягай по-далече от хората, инак лошо ще те ударят. Жал ми е за тебе, истина ти казвам. Ти си пияница, аз те обичам. А вашите много обичат да препускат по хълмовете. Живееше у нас един, от Русия беше дошъл, все по хълмовете скиташе, някак чудно наричаше хълмовете могили. Види ли хълмче, право към него ще насочи коня. Препусна тъй веднъж, качи се на върха — радва се. А пък един чеченец се прицелил и го уби. Ех, добре стрелят чеченците, когато имат подпорка. Между тях има и от мене по-добри стрелци. Не обичам такава глупава смърт. Гледам понякога вашите войници и се чудя! Глупави хора! Вървят милите, все накуп, пък отгоре на всичко и червени яки си нашили. Как няма да ги улучат! Убият някого, той падне, а те се съберат, помъкнат другаря си и току-виж, падне и друг. Глупави хора! — повтори старецът, като клатеше глава. — Не е ли по-добре да се пръснат един по един? Тогава можеш спокойно да си вървиш. Няма да може да те улучи. Ти така прави.

— Благодаря ти! Сбогом, чичо! Дай боже пак да се видим — каза Оленин, като стана и тръгна към пруста.

Старецът седеше на пода и не ставаше.

— Та нима тъй се сбогуват хората? Дива работа ти казвам, дива! — каза той. — Бре, какъв народ стана! Цяла година другарувахме, а сега: прощавай, казва, и толкова! Че аз те обичам, жал ми е за тебе! Ти си един такъв печален, все сам, все сам. Саможивец някакъв! Понякога, като не мога да заспя, мисля и за тебе и ми става мъчно. Дето има една песен:

Тежко се живее, братко,

с чужди хора, в чужди край!

Така е и с тебе.

— Е, прощавай — каза пак Оленин.

Старецът стана и му подаде ръка; той я стисна и понечи да тръгва.

— Мутрата, мутрата си дай.

Старецът хвана с двете си дебели ръце главата му, целуна го три пъти с мокрите си мустаци и устни и заплака.

— Обичам те. Прощавай!

Оленин седна в колата.

— Че тъй ли ще си заминеш? Да беше ми подарил нещо за спомен, бащице мой. Една пушка ми подари. Защо ти са две — говореше старецът, като хълцаше и ронеше искрени сълзи.

Оленин извади едната пушка и му я даде.

— Колко неща подарихте на този старец! — мърмореше Ванюша. — Все му е малко. Дърт просяк. Несериозен народ — добави той, като се загръщаше в палтото и сядаше отпред на колата.

— Мълчи бе, швиньо! — извика старецът и се засмя. — Гледай го какъв е скъперник!

Маряна излезе от килера, погледна равнодушно към колата, поклони се и отмина в къщи.

— Ла филь![1] — каза Ванюша, като намигна и се засмя глупаво.

— Карай! — извика сърдито Оленин.

— Прощавай, бащице! Прощавай! Ще те помня! — викаше Ерошка.

Оленин се обърна. Чичо Ерошка разговаряше с Марянка, изглежда, за свои работи и нито старецът, нито момичето гледаха към него.

[1] Момичето, госпожицата! ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.